Lisabonski sporazum (1668)
Sporazum u Lisabonu je potpisan 13. februara 1668. godine između Alfonsa VI od Portugala i Karlosa VI od Španije uz posredovanje Čarlsa II od Engleske. Po odredbama ovog sporazuma Španija je priznala nezavisnost Portugala i legitimitet njenog monarha. Štaviše Španije se obavezala da neće pokušavati da priključi Portugal u sastav svoje imperije. U zamenu za ove uslove Portugal je Španiji ustupila Seutu, enklavu na severnoafričkoj obali. Ovim sporazumom završen je dvadesetšestogodišnji Rat za obnovu Portugala.
Pozadina
[uredi | uredi izvor]Do 1640. godine, habzburški kralj, Filip IV od Španije više nije mogao da računa na poverenje, podršku ili lojalnost većine portugalskih plemića. Zemlja je bila preopterećena, a portugalske kolonije su ostale nezaštićene. Portugal, kao i mnoge Filipove oblasti, bio je na ivici otvorene pobune. Posle 60 godina života pod vlašću španskih kraljeva, mala grupa zaverenika u Lisabonu se pobunila, a vojvoda od Braganca je proglašen kraljem Portugala kao Žoao IV 1. decembra 1640., koji je iskoristio istovremenu pobunu u sukobu Katalonije i Španije sa Francuskom. Tako je počeo 28-godišnji rat za obnovu Portugala.
U početku, Portugal je izgubio mnoge od svojih kolonijalnih poseda od Holanđana. Vojna snaga Portugala bila je rezervisana za zaštitu sopstvenih granica od španskih upada. Portugal je povratio svoje kolonije u Angoli, Sao Tomeu i Brazilu do 1654.