Експериментални аутоимуни енцефаломијелитис
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/59/MS_Demyelinisation_CD68_10xv2.jpg/220px-MS_Demyelinisation_CD68_10xv2.jpg)
Експериментални аутоимуни енцефаломијелитис или експериментални алергијски енцефаломијелитис (акроним ЕАЕ) је животињски модел запаљења мозга. То је инфламаторна демијелинизирајућа болест централног нервног система (ЦНС), која се углавном користи код глодара и широко се проучава као животињски модел демијелинизирајућих поремећаја ЦНС код људи, укључујући мултиплу склерозу (МС) и акутни дисеминовани енцефаломијелитис (АДЕМ). Експериментални аутоимуни енцефаломијелитис је такође прототип за аутоимуну болест посредовану Т-ћелијама уопште.
Историја
[уреди | уреди извор]Експериментални аутоимуни енцефаломијелитис је настао након запажања Thomas M. Rivers, D. H. Sprunt-а и G. P. Berry-а 1933. године током опоравка од вирусних болести, Њихови налази о преносу запаљеног ткива пацијента на примате објављени су у Journal of Experimental Medicine.[1][2] Као акутна монофазна болест, наводи се да је ЕАЕ много сличнији АДЕМ-у него МС.[3]
Опште информације
[уреди | уреди извор]Мултипла склероза (МС) је мултифокална демијелинизирајућа болест централног нервног система (ЦНС) која доводи до прогресивног уништавања мијелинског омотача који окружује аксоне. Може се показати различитим клиничким и патолошким манифестацијама, које могу одражавати укључивање различитих патогених процеса. Иако механизми који доводе до развоја болести нису у потпуности схваћени, бројни докази указују на то да је МС аутоимуна болест, чије почетак и прогресија зависе од аутоимуног одговора на мијелинске антигене. Поред тога, генетска осетљивост и еколошки окидачи вероватно доприносе започињању болести. У овом тренутку не постоји лек за МС, али постоји неколико терапија које модификују болест (ДМТ) за контролу и успоравање прогресије болести. Добар број ових ДМТ-а је идентификован и тестиран коришћењем животињских модела МС који се назива експериментални аутоимуни енцефаломијелитис (ЕАЕ).
Примена
[уреди | уреди извор]ЕАЕ се може индуковати код неколико врста животиња, укључујући мишеве, пацове, заморце, зечеве и примате. Најчешће коришћени антигени код глодара су они присутни у кичменој мождини, пречишћеном мијелину, мијелинском протеину или пептидима из ових протеина, што све резултује различитим моделима са различитим како имунолошким тако и патолошким карактеристикама болести.[4][5]
ЕАЕ се такође може индуковати пасивним трансфером Т ћелија које су специфично реактивне на ове мијелинске антигене.[6]
У зависности од коришћеног антигена и генетскогсастава животиње, глодар може имати монофазни напад ЕАЕ, релапсно-ремитентни облик или хронични ЕАЕ.
Типични осетљиви глодари ће показати клиничке симптоме око две недеље након имунизације и показаће се болешћу која се понавља. Први архетипски клинички симптом је слабост репа која напредује до парализе репа, након чега следи напредовање ка телу које утиче на задње удове и на крају на предње удове. Међутим, слично мултиплој склерози, симптоми болести одражавају анатомску локацију инфламаторних лезија и могу такође укључивати измењену емоционалну стабилност, губитак сензора, оптички неуритис, потешкоће са координацијом и равнотежом (атаксија) и слабост мишића и грчеве.
Опоравак од симптома може бити потпун или делимичан, а време варира у зависности од симптома и тежине болести. У зависности од интервала ремисије и релапса, испитаници могу имати до 3 избијања болести у току експерименталног периода.
Значај
[уреди | уреди извор]Патофизиологија мултипле склерозе је сложена, укључује различите типове ћелија, аутоантигене повезане са мијелином и модификујући генетске факторе и факторе животне средине. Стога је нереално очекивати да један животињски модел рекапитулира све карактеристике патофизиологије мултипле склерозе и да обухвати генетску разноликост популације пацијената и низ елемената животне средине који могу утицати на почетак и прогресију болести. Уместо тога, сваки ЕАЕ модел опонаша одређени аспект мултипле склерозе а разноликост модела пружа значајну снагу.[7]
Важно је да су ЕАЕ модели показали изузетно корисним за откривање и тестирање ефикасности ДМТ-а.
Спонтани ЕАЕ модели посебно обећавају као систем за проучавање патогенезе мултипле склерозеи биће изузетно корисни за тестирање једињења која могу побољшати или спречити болест.
Напредак у циљању гена код мишева сада омогућава истраживачима да условно изразе или избришу ген од интереса на начин специфичан за тип ћелије. Ово у великој мери истраживачима убрзава процес идентификације механизама који стоје иза развоја, одржавања и регулације патогеног имуног одговора током аутоимуности ЦНС.[7]
Напредак у циљању гена код мишева нам сада омогућава да условно изразимо или избришемо ген од интереса на начин специфичан за тип ћелије. Ово у великој мери убрзава процес идентификације механизама који стоје иза развоја, одржавања и регулације патогеног имуног одговора током аутоимуности ЦНС.[7]
Међутим, потребни су додатни модели који би опонашали прогресивну мултиплу склерозу и прогресивно оштећење ткива које се јавља код примарно прогресивне мултипле склерозе. [7]
Извори
[уреди | уреди извор]- ^ Rivers, Thomas M.; Sprunt, D. H.; Berry, G. P. (1933). „Observations on Attempts to Produce Acute Disseminated Encephalomyelitis in Monkeys”. Journal of Experimental Medicine. 58 (1): 39—53. PMC 2132279
. PMID 19870180. doi:10.1084/jem.58.1.39..
- ^ Rivers, Thomas M.; Schwentker, Francis F. (1935). „Encephalomyelitis Accompanied by Myelin Destruction Experimentally Produced in Monkeys”. Journal of Experimental Medicine. 61 (5): 689—702. PMC 2133246
. PMID 19870385. doi:10.1084/jem.61.5.689..
- ^ Sriram, Subramaniam; Steiner, Israel (2005). „Experimental allergic encephalomyelitis: A misleading model of multiple sclerosis”. Annals of Neurology. 58 (6): 939—945. PMID 16315280. S2CID 12141651. doi:10.1002/ana.20743.
- ^ MANNIE, M., R. H. SWANBORG and J. A. STEPANIAK, 2009,"Experimental autoimmune encephalomyelitis in the rat." Curr Protoc Immunol, Chapter 15: Unit 15 12
- ^ MILLER, S. D., and W. J. KARPUS, 2007. "Experimental autoimmune encephalomyelitis in the mouse." Curr Protoc Immunol, Chapter 15: Unit 15 11
- ^ Ellwardt, Erik; Zipp, Frauke (2014). „Molecular mechanisms linking neuroinflammation and neurodegeneration in MS”. Experimental Neurology. 262: 8—17. PMID 24530639. S2CID 34157793. doi:10.1016/j.expneurol.2014.02.006.
- ^ а б в г Glatigny, Simon; Bettelli, Estelle (2018-11-01). „Experimental Autoimmune Encephalomyelitis (EAE) as Animal Models of Multiple Sclerosis (MS)”. Cold Spring Harbor Perspectives in Medicine (на језику: енглески). 8 (11): a028977. ISSN 2157-1422. PMC 6211376
. PMID 29311122. doi:10.1101/cshperspect.a028977.
Литература
[уреди | уреди извор]- Eilhard Mix, Hans Meyer-Rienecker, Hans-Peter Hartung, Uwe K. Zettl: Animal Models of Multiple Sclerosis – Potentials and Limitations. In: Progress in Neurobiology. 92(3)/2010. Elsevier, S. 386–404, ISSN 0301-0082
- Andrew L. Croxford, Florian C. Kurschus, Ari Waisman: Mouse Models for Multiple Sclerosis: Historical Facts and Future Implications. In: Biochimica et Biophysica Acta – Molecular Basis of Disease. 1812(2)/2011. Elsevier, S. 177–183, ISSN 0925-4439
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]![]() | Молимо Вас, обратите пажњу на важно упозорење у вези са темама из области медицине (здравља). |