Eksperimentalni autoimuni encefalomijelitis
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/59/MS_Demyelinisation_CD68_10xv2.jpg/220px-MS_Demyelinisation_CD68_10xv2.jpg)
Eksperimentalni autoimuni encefalomijelitis ili eksperimentalni alergijski encefalomijelitis (akronim EAE) je životinjski model zapaljenja mozga. To je inflamatorna demijelinizirajuća bolest centralnog nervnog sistema (CNS), koja se uglavnom koristi kod glodara i široko se proučava kao životinjski model demijelinizirajućih poremećaja CNS kod ljudi, uključujući multiplu sklerozu (MS) i akutni diseminovani encefalomijelitis (ADEM). Eksperimentalni autoimuni encefalomijelitis je takođe prototip za autoimunu bolest posredovanu T-ćelijama uopšte.
Istorija
[uredi | uredi izvor]Eksperimentalni autoimuni encefalomijelitis je nastao nakon zapažanja Thomas M. Rivers, D. H. Sprunt-a i G. P. Berry-a 1933. godine tokom oporavka od virusnih bolesti, Njihovi nalazi o prenosu zapaljenog tkiva pacijenta na primate objavljeni su u Journal of Experimental Medicine.[1][2] Kao akutna monofazna bolest, navodi se da je EAE mnogo sličniji ADEM-u nego MS.[3]
Opšte informacije
[uredi | uredi izvor]Multipla skleroza (MS) je multifokalna demijelinizirajuća bolest centralnog nervnog sistema (CNS) koja dovodi do progresivnog uništavanja mijelinskog omotača koji okružuje aksone. Može se pokazati različitim kliničkim i patološkim manifestacijama, koje mogu odražavati uključivanje različitih patogenih procesa. Iako mehanizmi koji dovode do razvoja bolesti nisu u potpunosti shvaćeni, brojni dokazi ukazuju na to da je MS autoimuna bolest, čije početak i progresija zavise od autoimunog odgovora na mijelinske antigene. Pored toga, genetska osetljivost i ekološki okidači verovatno doprinose započinjanju bolesti. U ovom trenutku ne postoji lek za MS, ali postoji nekoliko terapija koje modifikuju bolest (DMT) za kontrolu i usporavanje progresije bolesti. Dobar broj ovih DMT-a je identifikovan i testiran korišćenjem životinjskih modela MS koji se naziva eksperimentalni autoimuni encefalomijelitis (EAE).
Primena
[uredi | uredi izvor]EAE se može indukovati kod nekoliko vrsta životinja, uključujući miševe, pacove, zamorce, zečeve i primate. Najčešće korišćeni antigeni kod glodara su oni prisutni u kičmenoj moždini, prečišćenom mijelinu, mijelinskom proteinu ili peptidima iz ovih proteina, što sve rezultuje različitim modelima sa različitim kako imunološkim tako i patološkim karakteristikama bolesti.[4][5]
EAE se takođe može indukovati pasivnim transferom T ćelija koje su specifično reaktivne na ove mijelinske antigene.[6]
U zavisnosti od korišćenog antigena i genetskogsastava životinje, glodar može imati monofazni napad EAE, relapsno-remitentni oblik ili hronični EAE.
Tipični osetljivi glodari će pokazati kliničke simptome oko dve nedelje nakon imunizacije i pokazaće se bolešću koja se ponavlja. Prvi arhetipski klinički simptom je slabost repa koja napreduje do paralize repa, nakon čega sledi napredovanje ka telu koje utiče na zadnje udove i na kraju na prednje udove. Međutim, slično multiploj sklerozi, simptomi bolesti odražavaju anatomsku lokaciju inflamatornih lezija i mogu takođe uključivati izmenjenu emocionalnu stabilnost, gubitak senzora, optički neuritis, poteškoće sa koordinacijom i ravnotežom (ataksija) i slabost mišića i grčeve.
Oporavak od simptoma može biti potpun ili delimičan, a vreme varira u zavisnosti od simptoma i težine bolesti. U zavisnosti od intervala remisije i relapsa, ispitanici mogu imati do 3 izbijanja bolesti u toku eksperimentalnog perioda.
Značaj
[uredi | uredi izvor]Patofiziologija multiple skleroze je složena, uključuje različite tipove ćelija, autoantigene povezane sa mijelinom i modifikujući genetske faktore i faktore životne sredine. Stoga je nerealno očekivati da jedan životinjski model rekapitulira sve karakteristike patofiziologije multiple skleroze i da obuhvati genetsku raznolikost populacije pacijenata i niz elemenata životne sredine koji mogu uticati na početak i progresiju bolesti. Umesto toga, svaki EAE model oponaša određeni aspekt multiple skleroze a raznolikost modela pruža značajnu snagu.[7]
Važno je da su EAE modeli pokazali izuzetno korisnim za otkrivanje i testiranje efikasnosti DMT-a.
Spontani EAE modeli posebno obećavaju kao sistem za proučavanje patogeneze multiple sklerozei biće izuzetno korisni za testiranje jedinjenja koja mogu poboljšati ili sprečiti bolest.
Napredak u ciljanju gena kod miševa sada omogućava istraživačima da uslovno izraze ili izbrišu gen od interesa na način specifičan za tip ćelije. Ovo u velikoj meri istraživačima ubrzava proces identifikacije mehanizama koji stoje iza razvoja, održavanja i regulacije patogenog imunog odgovora tokom autoimunosti CNS.[7]
Napredak u ciljanju gena kod miševa nam sada omogućava da uslovno izrazimo ili izbrišemo gen od interesa na način specifičan za tip ćelije. Ovo u velikoj meri ubrzava proces identifikacije mehanizama koji stoje iza razvoja, održavanja i regulacije patogenog imunog odgovora tokom autoimunosti CNS.[7]
Međutim, potrebni su dodatni modeli koji bi oponašali progresivnu multiplu sklerozu i progresivno oštećenje tkiva koje se javlja kod primarno progresivne multiple skleroze. [7]
Izvori
[uredi | uredi izvor]- ^ Rivers, Thomas M.; Sprunt, D. H.; Berry, G. P. (1933). „Observations on Attempts to Produce Acute Disseminated Encephalomyelitis in Monkeys”. Journal of Experimental Medicine. 58 (1): 39—53. PMC 2132279
. PMID 19870180. doi:10.1084/jem.58.1.39..
- ^ Rivers, Thomas M.; Schwentker, Francis F. (1935). „Encephalomyelitis Accompanied by Myelin Destruction Experimentally Produced in Monkeys”. Journal of Experimental Medicine. 61 (5): 689—702. PMC 2133246
. PMID 19870385. doi:10.1084/jem.61.5.689..
- ^ Sriram, Subramaniam; Steiner, Israel (2005). „Experimental allergic encephalomyelitis: A misleading model of multiple sclerosis”. Annals of Neurology. 58 (6): 939—945. PMID 16315280. S2CID 12141651. doi:10.1002/ana.20743.
- ^ MANNIE, M., R. H. SWANBORG and J. A. STEPANIAK, 2009,"Experimental autoimmune encephalomyelitis in the rat." Curr Protoc Immunol, Chapter 15: Unit 15 12
- ^ MILLER, S. D., and W. J. KARPUS, 2007. "Experimental autoimmune encephalomyelitis in the mouse." Curr Protoc Immunol, Chapter 15: Unit 15 11
- ^ Ellwardt, Erik; Zipp, Frauke (2014). „Molecular mechanisms linking neuroinflammation and neurodegeneration in MS”. Experimental Neurology. 262: 8—17. PMID 24530639. S2CID 34157793. doi:10.1016/j.expneurol.2014.02.006.
- ^ a b v g Glatigny, Simon; Bettelli, Estelle (2018-11-01). „Experimental Autoimmune Encephalomyelitis (EAE) as Animal Models of Multiple Sclerosis (MS)”. Cold Spring Harbor Perspectives in Medicine (na jeziku: engleski). 8 (11): a028977. ISSN 2157-1422. PMC 6211376
. PMID 29311122. doi:10.1101/cshperspect.a028977.
Literatura
[uredi | uredi izvor]- Eilhard Mix, Hans Meyer-Rienecker, Hans-Peter Hartung, Uwe K. Zettl: Animal Models of Multiple Sclerosis – Potentials and Limitations. In: Progress in Neurobiology. 92(3)/2010. Elsevier, S. 386–404, ISSN 0301-0082
- Andrew L. Croxford, Florian C. Kurschus, Ari Waisman: Mouse Models for Multiple Sclerosis: Historical Facts and Future Implications. In: Biochimica et Biophysica Acta – Molecular Basis of Disease. 1812(2)/2011. Elsevier, S. 177–183, ISSN 0925-4439
Spoljašnje veze
[uredi | uredi izvor]![]() | Molimo Vas, obratite pažnju na važno upozorenje u vezi sa temama iz oblasti medicine (zdravlja). |