Анри Кристоф
Анри I | |
---|---|
![]() Анри Христоф | |
Пуно име | Анри Христоф |
Датум рођења | 6. октобар 1767. |
Место рођења | Гренада |
Датум смрти | 8. октобар 1820.53 год.) ( |
Место смрти | Кап Хаитиен Хаити |
Гроб | Цитаделле Лаферриере, Хаити |
Краљ Хаитија | |
Претходник | нико |
Анри Кристоф[1] (фра. Henri Christophe; 6. октобра 1767 - 8. октобра 1820) био је кључни вођа Хаићанске револуције и једини монарх Краљевине Хаити.
Кристоф је био бивши роб бамбарске националности у западној Африци, и можда игбанског порекла.[2] Почевши од устанка робова 1791. године, он се попео на власт у редовима хаићанске револуционарне војске. Револуција је успела да стекне независност од Француске 1804. године. Године 1805. учествовао је у заузимању Санто Доминга (данас Доминиканска Република), боришив се под вођством Жан-Жака Десалина против француских снага које су колонију стекле од Шпаније Базелским уговором.
Након убиства Жан-Жака Десалинаа, Кристоф се повукао у место Плаине ду Норд и основао засебну владу. Дана 17. фебруара 1807. године изабран је за председника државе Хаити, како је и назвао то подручје. Александар Петион изабран је за председника на Југу. Дана 26. марта 1811. године, Кристоф је основао краљевство на северу, а касније је проглашен Анријем I, краљем Хаитија. Такође је створио племство и свог законитог сина Жак-Виктора Анрија именовао за принца и наследника.
Познат је по изградњи Цитаделе Хенри, данас познате као Цитаделе Ла Фериере, палате Сансуси, Краљевске капеле Милот и бројних других палата.[3] Под његовом политиком корвеја или присилног рада, Краљевина је зарађивала приходе од пољопривредне производње, пре свега шећера. Међутим, народ се супроставио овом систему. Постигао је договор са Великом Британијом да поштује њене карипске колоније у замену за њихова упозорења његовој влади о било каквим француским поморским активностима које прете Хаитију. Непопуларан, болестан и плашећи се пуча, извршио је самоубиство, дана 8. октобра 1820. године. Његов син и наследник убијен су 10 дана касније. Генерал Жан-Пјер Бојер дошао је на власт и поново ујединио север и југ Хаитија.
Рани живот
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/83/Equestrian_statue_of_Henri_Christophe_in_Port-au-Prince_2018.jpg/220px-Equestrian_statue_of_Henri_Christophe_in_Port-au-Prince_2018.jpg)
Тврдње о месту рођења и живота Анрија Кристоф пре него што су дошле до изражаја одређене тезе, оспоравале су се од почетка деветнаестог века. Рођен као Анри Кристоф, вероватно у Гренади, али можда и у Сент Китс,[4] сина мајке ропкиње и Кристофа, слободњака, доведен је као роб у северни део Сен Доминге. Верује се да је 1779. године служио у француским снагама као бубњар у Цхассеурс-Волонтаирес де Саинт-Домингуе, пуку састављеном од генс де цоулеур (становници мешовите расе Сен Доминге). Пук се борио у опсади Саване, битке током Америчког револуционарног рата.[5] Предпоставља се да је Кристоф рањен у овој бици.[6]
Као одрасла особа, Кристоф је вероватно радио као зидар, морнар, стабилна рука или конобар, тако да је већи део његове зараде завршио у рукама његовог господара.[7] Једна популарна прича тврди да је радио и управљао Ла Цоуронне, хотелским рестораном у Кап Францаиси, првој престоници француске колоније Сен Доминге и великом колонијалном граду. Тамо је, према легенди, постао вешт у бављењу гранд беланцима, како су звали богате француске плантаже. Међутим, ниједна евиденција о управљању хотелом не подржава ову тврдњу. Говорило се да је слободу из ропства стекао као младић, пре устанка робова 1791. Нешто након што се настанио на Хаитију, тамо је довео своју сестру Мери, која се потом удала се и родила децу. Политичке вештине које је научио као хотелијер такође су му добро послужиле када је касније постао војни официр и вођа у земљи.
Почевши од побуне робова 1791. године, Кристоф се истакао као војник у Хаићанској револуцији и брзо је постао револуционарни пуковник. Годинама се борио, заједно са Франсоам Домиником Тусен-Лувертир Лоувертуре на северу, учествујући у бројним биткама током Револуције. На крају се ́уздигао до чина врховног команданта у Цап-Францаису. До 1802. године Лувертир га је унапредио у генерала.
Независни Хаити
[уреди | уреди извор]Французи су депортовали Франсоа Доминик Тусен-Лувертир у Француску и довели више од 20.000 нових војника под виконтом де Рочамбеау у покушају да поврате контролу над колонијом и поново успоставе ропство. Жан-Жак Десалин предводио је борбу за пораз француских снага. Французи су повукли својих 7.000 преживелих војника крајем 1803. године. Као вођа, Десалин је прогласио независност Сен Доминге под новим Хаити 1804. године.[8]
Кристоф је био задужен за северну поделу земље, где је посебно надгледао прве кораке изградње утврђења Цитаделе Ла Ферриере. Године 1805. генерал Ницолас Жефрар, заповедник на југу, обратио се Кристофу са завером да убије Десалина. Видевши прилику да преузме власт, није упозорио самопроглашеног цара. Кристофов утицај и моћ на северу били су такви да се Десалин, иако свестан опозиције која му се спрема у највишим круговима моћи, нашао у немогућности да крене против свог генерала.[9] Завера је укључивала већину високих официра Десалина, укључујући министра рата и морнарице Иља Жерена, генерала Александра Петиона, врховног команданта друге дивизије на Западу, генерала Ницолас Жефрар и многих других. Дана 16. октобра 1806, потписали су Проглас под називом „Отпор угњетавању“ (енгл. Resistance to Oppression), који је прогласио неопходност свргавања владе Десалина и прогласио Анрија Кристофа шефом привремене владе Хаитија.[10] На Жан-Жака Десалина је извршен атентат 17. октобра 1806. године
Неуспела војна инвазија 1805. године
[уреди | уреди извор]Године 1805. француске трупе су и даље биле распоређене на источном делу острва (углавном у Сен Домингу), где их је предводио француски официр Марио-Лоуис Феранд. Мобилизовао је своје трупе и наредио им да заплене сву црначку децу оба пола млађу од 14 година како би их продали као робове. Сазнавши за ову акцију, Жан-Жак Десалин је био огорчен и одлучио је да нападне Сен Домингу, са својим снагама пљачкајући неколико градова, као што су Азуа и Мока, и коначно опсадајући град Санто Доминго, упориште Француза.
Хаићански генерал Анри Кристоф (у извештајима на шпанском језику се назива Енрике Кристобал), под вођством Десалина, напао је градове Мока и Сантиаго. Адвокат Гаспар де Аредондо и Пичардо написао је, „40 деци је пререзано грло у Мокиној цркви, а тела пронађена у презбитерију, а то је простор који окружује олтар цркве ...“.[11] Овај догађај је био један од неколико документованих извештаја о зверствима које је починио генерал Кристоф, по наређењу Десалина. Након неуспеле инвазије 1805. године, повукли су се на страну острва под шпанском влашћу.
Дана 6. априла 1805. године, окупивши све своје трупе, генерал Кристоф одвео је све мушкарце затворенике на локално гробље и наставио је да им реже гркљан. Међу њима су били презвитер Васкуеза и још 20 свештеника. Касније је запалио читав град заједно са његових пет цркава. На изласку је повео, колону попут стада, 249 жена, 430 девојчица и 318 дечака. Алејандро Љенас написао је да је Кристоф само из Сантиага однео 997 особа, а „Монте Плата, Сан Педро и Цотуи претворени су у пепео, док је њиховим становницима или пререзано грло или су на хиљаде одведене у заробљеништво, везани и премлаћени на путу за Хаити."
Пре одласка из Сен Доминго, Жан-Жак Десалин је „издао наредбу да ... заповедници распоређени у освојене заједнице, окупе све становнике и пошаљу их у затвор, и тамо их, по првој команди, газе мазге и друге животиње по доласку у Хаићанску страну."[12]
Држава и Краљевина Хаити
[уреди | уреди извор]Након борбе за превласт́ са Петионм и његовим присталицама на југу, Кристоф се повукао са својим следбеницима у Равну ду Северну на Хаитију, упориште бивших робова, и тамо створио засебну владу. Кристоф је сумњао да му такође прети атентат на Југу. Године 1807. године прогласио се „председником и генералом компнене и морске флоте Државе Хаити“ (фра. président et généralissime des forces de terre et de mer de l'État d'Haïti, енгл. President and Generalissimo of the armies of land and sea of the State of Haïti)..[13] Петион је постао председник "Републике Хаити" на југу, где га је подржао генерал Жан-Пјер Болер, који је контролисао јужне војске.
Године 1811. године Анри је северну државу Хаити прогласио краљевином, где га је крунисао Цорнеили Бреил, надбискуп Милота. Едикт из 1. априла 1811. године дао је његов пуни наслов као
Хенрy, пар ла грâце де Диеу ет ла Лои цонститутионелле де л'Éтат Рои д'Хаïти, Соувераин дес Îлес де ла Тортуе, Гонâве, ет аутрес îлес адјацентес, Деструцтеур де ла тyранние, Рéгéнéратеур ет биенфаитеур де ла натион хаïтиенне, Црéатеур де сес институтионс моралес, политиqуес ет гуерриèрес, Премиер монарqуе цоуроннé ду Ноувеау-Монде, Дéфенсеур де ла фои, Фондатеур де л'ордре роyал ет милитаире де Саинт-Хенри.
Хенри, милошћу Божијом и уставним законом државе, краљ Хаитија, суверен Тортуге, Гонаве и других суседних острва, рушилац тираније, обновитељ и доброчинитељ хаићанске нације, творац њеног моралног, политичког и борилачког институције, Првовенчани монарх Новог света, бранилац вере, оснивач Краљевског војног реда Светог Анрија.[13]
Цап-Францаис је преименовао у Кап-Анри (касније преименован у Кап-Хаитиен).[14]
Кристоф је свог легитимног сина Жак-Виктори Анри прогласио га за наследником, дајући му титулу краљевског принца Хаитија.[7] Верује се да је његов други син био је пуковник у војсци.
Кристоф је саградио шест двораца, осам палата и масивно утврђење Цитаделле Ла Ферриере, на планини у близини Милота. Са остацима палате Сансуси, ово подручје је, годинама касније, проглашено Унескоовом светском баштином. Девет година касније, на крају своје монархије, Анри је повећао број именованог племства са првобитних 87 на 134.[15]
Северни и Јужни Хаити борили су се за повећање пољопривредне производње како би се опоравили од скупих и штетних ратова. Сједињене Америчке Државе су тек недавно окончале ембарго на оружје и робу против Хаитија. Кристоф је морао да одлучи да ли ће применити верзију система плантажа роба ради повећања пољопривредне производње или ће поделити земљиште у парцеле за сељачко узгајање. Ово друго је била политика председника Петиона на Југу. Краљ Анри је одабрао наметање плантажа корвеа, система принудног рада, уместо пореза, али је такође започео своје масовне грађевинске пројекте. Током његове владавине, Северни Хаити је био деспотски, а економија шећерне трске доносила је приход влади и званичницима.
Анри Кристоф склопио је споразум са Британијом да Хаити неће угрозити карипске колоније. Заузврат би Краљевска морнарица упозорила Хаити на непосредне нападе француских трупа. Године 1807, британски парламент је донео Закон о трговини робовима како би укинуо увоз робова у британске поседе. Због повећане билатералне трговине са Британијом, Анријева влада је зарадила огромну количину британских фунти. Супротно томе, Петионов Јужни Хаити постао је много сиромашнији јер је систем дељења земљишта смањио пољопривредну продуктивност, а извоз је опао.[16]
Племенитост и хералдика
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5e/Henry_I%2C_King_of_Haiti.jpg/220px-Henry_I%2C_King_of_Haiti.jpg)
Као краљ, Анри Кристоф је створио сложену хијерархију хаићанског племства. Она се првобитно састојала од четири принца, осам војвода, 22 грофа, 40 барона и 14 витезова („цхевалиерс“). Кристоф је основао Колеџ за оружје да би пружио оружне курсеве за нове племиће. За свој лични грб, Кристоф је изабрао крунисаног феникса који се дизао из пламена. Такође је изабраво и мото „Устајем из свог пепела“ (фра. Je renais de mes cendres), који се вероватно односи на поновно рођење капетана Анрија након што га је спалио 1802. године како би одбио освајачку француску војску.
Неки Европљани су се ругали његовом стварању нове краљевине. Титуле војводе од лимунаде (Жилијан Прево, Кристофов државни секретар) и војводе од Мармеладе (Жан-Пјер Ричард, гувернер Кап Хенри) сматрали су посебно комичним за оне који нису знали да имена опичу од назива места францускох колонија.[13]
Француски покушј да поврате Хаити
[уреди | уреди извор]Након што је Наполеон абдицирао априла 1814. године, краљ Луј XVIII покушао је да поврати Сан Домингу. [17] Паришки уговор, ратификован 30. маја, вратио је шпански Сан Доминго новообновљеној Бурбонској Француској и одобрио додатних пет година трговине робљем како би се надокнађивали губици проузроковани укидањем ропства. Октобра 1814, министри Анрија I објавили су јавне доказе о француским напорима да покушају да поврате своју бившу колонију, у облику писама које су носили француски агенти заробљени на острву.[18] У пометњи која је уследила, нација се мобилисала за очекивану француску инвазију и започела међународну кампању за односе с јавношћу. Од новембра, у штампаним медијима широм атлантског света појавили су се репринти хаићанских памфлета, новина и отворених писама.[19] Такве широке стране и уредничке интервенције пратили су критички теоријски текстови о раси и колонијализму, попут Откривени колонијални систем Помпеа Валентина Вастеиа (Ле Системе цолониал девоиле).[20] Истовремено, Анри је отворио комуникацију са најистакнутијим енглеским аболиционистима: његово писмо Вилијаму Вилберфорсу стигло је 5. јануара 1815. године и тиме је започет нови ниво интеракције између Велике Британије и Краљевине Хаити.[19]
Крај владавине
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/25/Mus%C3%A9e_du_Panth%C3%A9on_National_Ha%C3%AFtien_%288070550861%29.jpg/150px-Mus%C3%A9e_du_Panth%C3%A9on_National_Ha%C3%AFtien_%288070550861%29.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8a/Picture_of_Pierre_Nord_Alexis.jpg/150px-Picture_of_Pierre_Nord_Alexis.jpg)
Упркос промоцији образовања и успостављању правног система званог Анријев законик,[21] краљ Анри је био непопуларан, аутократски монарх. Петионова владавина Југом, у којој је „генс де цоулеур” држао власт, стално је оспоравала његово царство. Пред крај Кристофове владавине, јавно расположење супротставило се ономе што су многи сматрали његовом феудалном политиком присилног рада, коју је намеравао да искористи за развој земље.[22] Болесан и немоћан у педесет и трећој години, краљ Анри починио је самоубиство пуцајући у себе сребрним метком, уместо да ризикује пуч и атентат.[7] Његов син и наследник убијен је 10 дана касније. Краљ Анри је сахрањен у Цитадели Ла Ферријер.[23]
Његови потомци су и даље били међу моћницима Хаитија. Пиер Норд Алекис, председник Хаитија од 1902–1908, био је Анријев унук.[24]
Мишел Бенет, која се удала за Жана-Клода Дивалија, и тиме постала прва дама Хаитија током његове администрације у периоду од 1980. до 1986. године, је Анријева чукунунука.[25][26]
Напомене
[уреди | уреди извор]Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Хенрy Цхристопхе спеллед хис фирст наме wитх а 'y,' анд оффициал цоурт доцументс фоллоwед тхе саме цонвентион, ас ис евиденце нотаблy ин тхе Алманацх Роyал д'Хаyти. Тхис ис нот, ас ис офтен ассумед, тхе Енглисх спеллинг, бут ратхер а традитионал спеллинг нотаблy адоптед бy епонyмоус Френцх кингс. Сее фор еxампле тхе сигнатуре оф Кинг Хенрy IV оф Франце.
- ^ Моллиен, Гаспард Тхéодоре, Цомте де (2006). Хаïти оу Саинт-Домингуе, Вол 2. Парис: L'Харматтан. стр. 63.
- ^ Гаувин Алеxандер Баилеy, Тхе Палаце оф Санс-Соуци ин Милот, Хаити (ца. 1806 - 1813): Тхе Унтолд Сторy оф тхе Потсдам оф тхе Раинфорест (Муницх анд Берлин, Деутсцхер Кунстверлаг, 2017)[1]
- ^ Марцус Раинсфорд'с 1802 'Ст Доминго, ор, Ан Хисторицал, Политицал анд Литерарy Скетцх оф тхе Блацк Републиц' гивес Цхристопхе'с биртхплаце ас Ст Доминго. Ан 1803 леттер фром Едwард Цорбет ин тхе УК Натионал Арцхивес саyс Гренада. Пиерре МцЦаллум'с 1805 'Травелс ин Тринидад Дуринг тхе Монтхс оф Фебруарy, Марцх, анд Април, 1803' цлаимс Ст. Киттс.
- ^ ХАИТИАН МОНУМЕНТ ОУТЛИНЕ Архивирано на сајту Wayback Machine (8. април 2020), Хаитиан Хисторy
- ^ Вастеy, Барон де (1819). Ессаи сур лес Цаусес де ла Рéволутион ет дес Гуеррес Цивилес ен Хаïти. Санс Соуци: Импримерие Роyале. стр. 160.
- ^ а б в Монфриед, Wалтер, "Тхе Славе Wхо Бецаме Кинг: Хенри Цхристопхе", Негро Дигест, Волуме XII, Нумбер 12, Оцтобер, 1963.
- ^ "Хаити." Тхе Енцyцлопедиа оф Wорлд Хисторy, едитед бy Петер Н. Стеарнс, анд Wиллиам L. Лангер, Хоугхтон Миффлин, 6тх едитион, 2001. Цредо Референце, https://login.avoserv2.library.fordham.edu/login?url=https://search.credoreference.com/content/entry/hmencyclwh/haiti/0?institutionId=3205. Accessed 23 Oct. 2019.
- ^ Madiou 1849, стр. 226–290
- ^ Madiou 1849, стр. 313–316
- ^ Gaspar de Arredondo y Pichardo, Memoria de mi salida de la isla de Santo Domingo el 28 de abril de 1805 (Memoirs of my leaving the island of Santo Domingo 28 April 1805)
- ^ „La verdad de la Historia del autoproclamado Rey Henri Christophe, o Henri I de Haití y Jean Jacques Dessalines”. Noticias Globales Diarias (на језику: шпански). 13. 1. 2012. Архивирано из оригинала 27. 7. 2013. г. Приступљено 29. 8. 2018.
- ^ а б в Cheesman, 2007.
- ^ „History of Cap-Haïtien”. Архивирано из оригинала 13. 10. 2014. г. Приступљено 25. 04. 2021.
- ^ Cheesman 2007, стр. 10
- ^ Griggs and Prator, James.
- ^ Araujo, Ana Lucia (2017). Reparations for Slavery and the Slave Trade: A Transnational and Comparative History. London & New York: Bloomsbury Academic. ISBN 978-1350010604.
- ^ Procès verbal d'interrogatoires de Agoustine Franco, dit Medina, espion français. Royaume d'Hayti. Commission militaire spéciale. Cap-Henry, Haiti: chez P. Roux, imprimeur du Roi. 1814.
- ^ а б McIntosh & Pierrot, Tabitha & Grégory (јул 2016). „Capturing the likeness of Henry I of Haiti (1805–1822)”. Atlantic Studies. Volume 14, 2017 - Issue 2 (2): 127—151. S2CID 163772175. doi:10.1080/14788810.2016.1203214.
- ^ Vastey, Pompée Valentin (1814). Le Système colonial dévoilé. Cap-Henry, Haiti: P Roux.
- ^ Henri Christophe, King of Haiti, 1767-1820. Code Henry, Roux, P. (Pierre), printer, Au Cap-Henry [Cap-Haïtien, Haiti], (1812) ISBN 0548822247
- ^ Смуцкер, Гленн Р. "Социал Струцтуре", А Цоунтрy Студy: Хаити (Цхаптер 6 – Хаити: Хисторицал Сеттинг (Анне Греене, едитор), Либрарy оф Цонгресс, Децембер 1989
- ^ "Тхе Блацк Хитлер", Питтсбургх Пост-Газетте, 26 Аугуст 1942
- ^ Блéзине АЛЕXИС нéе ГЕОРГЕС
- ^ Ернест БЕННЕТТ
- ^ Георгие БЕННЕТТ
Литература
[уреди | уреди извор]- Мадиоу, Тхомас (1849). Хистоире д'Хаïти Томе 3. Цоуртоис.
- Цхеесман, Цливе (2007), Тхе Армориал оф Хаити: Сyмболс оф Нобилитy ин тхе Реигн оф Хенрy Цхристопхе, Лондон: Тхе Цоллеге оф Армс, ИСБН 978-0-9506980-2-1.
- Григгс, Е.L.; Пратор, C.Х., ур. (1968), Хенрy Цхристопхе анд Тхомас Цларксон: А Цорреспонденце.
- Јамес, C.L.Р. (1968), Тхе Блацк Јацобинс.
- Вандерцоок, Јохн (1928), Блацк Мајестy: Тхе Лифе оф Цхристопхе, Кинг оф Хаити, Неw Yорк: Харпер анд Бротхерс Публисхинг.