Студитски манастир
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c8/One_of_the_exterior_facades_of_the_St._John_Stoudios_%28Imrahor%29_Monastery.jpg/220px-One_of_the_exterior_facades_of_the_St._John_Stoudios_%28Imrahor%29_Monastery.jpg)
Студитски манастир или манастир Светог Јована Крститеља је један од најважнијих манастира средњовековног Цариграда. Монаси овог манастира називани су студити. Иако је манастир напуштен више од пола миленијума, његови закони и обичаји су узели као образац монаси Свете Горе и многи други манастири у православном свету.
Остаци манастира се налазе близу Мраморног мора, у насељу Саматиа. Манастир је подигнут на седмом брду Цариграда, у 462. кварту Саматије. Главни храм манастира је троосна базилика дужине 27,32 метара и ширине 25,28 метара. Бродови су раздвојени у два реда од седам стубова. Укупна површина манастира је око 690 м2. Под храма украшен је мермером и мозаиком птица и животиња.
Историја
[уреди | уреди извор]465. године у манастир је населио део акимитита (ακοίμητος -будан, неугасив; "акимити" назив се односио на монахе који су најчешће читали псалтир ("псалтир никада не стаје") 24 часова дневно, тако што су се мењали и на тај начин је њихов манастир увек био будан, неугасив) у периоду када су активно учествовали у борби против царева који су били иконокласти. У овом манастиру замонашило се три императора Михајло V (1041-1042), Михајло VII Дука (1071-1078) и Исак I Комнин (1057-1059). Сматра се да је у најсрећнијим временима у манастиру живело око 700 монаха. Игумани манастира Антоније и Алексије постали су цариградски патријарси.
Игуман студијски Сава је снажно бранио православне доктрине против иконокласта на Седмом васељенском сабору у Никеји (787). Његов наследник био је Теодор Студит, по коме је манастир највише постао славан. Игуман Николај (848-845 и 855-858) одбио да призна патријарха Фотија и зато је био затворен у манастиру. У време Исака I, манастир украшена је унутрашњост, а након абдикације с престола умро је у манастиру, где и је сахрањен.
Средином 11. века, у време игумана Симеона, критиковао јр обичаје Римској цркви у две књиге, у којима је писао о употреби бескавсног хлеба суботом и брака свештеника.
Што се тиче духовног живота манастира, посебно је познат по својој чувени калиграфској школи коју је основао Теодор. У 8. и 11. веку манастир је био средиште византијске верске поезије. У православној цркви још увек се користи низ песама.[1]
1204. манастир је уништен од стране крсташа и није у потпуности обновљен до 1290, од стране Константина Палеолога, када су зидови изграђени око манастира и нови кров. Већина манастира је поново уништена када су Османлије освојиле Константинопољ 1453. Он је претворен у џамију од стране албанског Елиас Бега и проглашен је за Имрахор џамију у време Бајазита II 1486.
Манастир данас
[уреди | уреди извор]Данас постоји само један мали дио цркве, и сматра се да је најстарији у граду. Комплетном рушењу зграде допринели су пожари 1782. и 1920. године, и земљотрес из 1894. године. Остаци манастира коришћени су за изградњу зграда након земљотреса 1920. године.
Након завршетка обнове, постоји намера тусрких власти да се комплекс поново претвори у џамију.[2]