Јелисавета Јеца Добриновић
Јелисавета Јеца Добриновић | |
---|---|
![]() | |
Лични подаци | |
Пуно име | Јелисавета Добриновић |
Друга имена | Јелисавета Поповић |
Датум рођења | 26. мај 1841. |
Место рођења | Врањево, Аустријско царство |
Датум смрти | 2. фебруар 1898.56 год.) ( |
Место смрти | Осијек, Аустроугарска |
Занимање | глумица |
Породица | |
Супружник | Пера Добриновић |
Јелисавета Јеца Добриновић (Врањево[а], 26. мај 1841 – Осијек, 2. фебруар 1898) била је српска драмска глумица. Цео глумачки век провела је у Српском народном позоришту у Новом Саду. Запамћена је и по томе што је, према сопственој жељи, најчешће глумила улоге старијих жена.
Детињство и породица
[уреди | уреди извор]Јелисавета - Јеца Добриновић рођена је у Врањеву, као четврто по реду дете свештеника Луке Поповића и његове жене Милице, домаћице. Основну школу учила је у Сремским Карловцима и Овсеници (Румунија), а у родитељском дому проширила је знање стечено у школи.[1]
Бројна породица овог свештеника је српском позоришту дала седам чувених имена, пет кћери и два сина. Свој живот су позоришту посветили Љубица Коларовић, Катица Поповић, Драгиња Ружић, Јелисавета - Јеца Добриновић, Софија Вујић, Лазa и Паја[б] Поповић.{{напомена|О деци попа Луке може се рећи да су сви били талентовани за позорницу, а изнад свега вредни и амбициозни. Служили су свима за пример. Они су посебно добродошли српском позоришту, баш у најтежем периоду, периоду његовог настајања. Заједно са снајама и зетовима, међу којима су били Димитрије Ружић, Пера Добриновић, Димитрије Коларовић[3] и Лазина жена Марија Аделсхајм-Поповић[4] ова „уметничка династија” је једно време сачињавала готово половину трупе Српског народног позоришта у Новом Саду[5] и представљали су моћан и веома утицајан породични круг, не само у глумачкој дружини него и у органима Друштва за Српско народно позориште.[6] Глумачку традицију наставили су и унуци проте Луке: Зорка Тодосић, Емилија Поповић[7], Милка Марковић[8], Лука Поповић и његове сестре Зорка Поповић—Премовић и Даница Поповић.[9] Последњи изданци ове династије били су праунуци проте Луке, Димитрије Митица Марковић и Љубица Тодосић, талентована глумица која је умрла веома млада.[10]
Глумачка каријера
[уреди | уреди извор]Јелисавета постаје глумица у својој 27. години. Први пут се појавила на сцени Српског народног позоришта 4. новембра 1868. године, као Ана у комаду Шаран, Јована Јовановића Змаја. До тада су на сцени овог позоришта већ наступале њене три сестре, Драгиња Ружићка, Љубица Коларовићка и Софија Максимовићка и један брат, Лаза Поповић, где су сви били на гласу као способни и познати позоришни „вештаци“. На сцену је ступила по наговору тадашњег управника, Антонија Хаџића, али под једним условом - да што чешће игра само улоге старијих жена. Њена жеља била је прихваћена и до последњег дана своје каријере тумачиће такве роле. Ова њена жеља само је једна од загонетки које су је окруживале. Јубилеј, 25-огодишњицу уметничког рада, прославила је са закашњењем, 20. априла 1895. као Пелагија Ивановна Рогошкина, у представи лакрдије Зец Ивана Иљича Мјасницког. На Главној скупштини Друштва за Српско народно позориште, одржаној 5. новембра 1897. донета је одлука о Јелисаветином пензионисању, али ту одлуку Управни одбор није стигао да спроведе, због њене изненадне смрти.[1]
Јелисавета - Јеца Добриновић била је, чак и у зрелијем добу, глумица лепо скројене фигуре, гипка и окретна, веома маркантног лика. Имала је изузетну моћ трансформације и са сцене је, без обзира да ли тумачи позитивне или негативне јунакиње, зрачила истинским шармом. Била је савестан и дисциплинован радник, веома вредна и никада није позоришним управама правила ни најмање проблеме, насупрот њеним сестрама - Љубици, Софији, а посебно Драгињи, које су чак организовале протесте у Позоришту и привремено га напуштале.[11] Јеца се кроз три деценије глумачког рада држала достојанствено, скромно, могло би се чак рећи у другом плану, не излажући себе прекорима и не завидећи никоме. Унапред се знало шта јој у репертоару припада, она је знала свој посао, па ни неспоразума није могло бити.[1]
У њеној игри никада није било претеривања. Иако је била једна од највећих миљеница публике, није се за њом поводила нити јој чинила уступке. Повремено је, у појединим улогама, са успехом и певала. Свакој својој улози, без обзира на њену величину, посвећивала је једнаку пажњу и настојала да је изради до најмањих појединости. Тихомир Остојић (1865–1921), књижевни и позоришни критичар, о њеној улози Крезубе бабе у комаду Распикућа Фердинанда Рајмунда, овако је писао:
„ | Проћи ћу мимо све остале велике улоге, него ћу запети баш о најмању и то зато, што тумачица те улоге може послужити за узор савесности и врлине свакоме глумцу који има у себи амбиције да буде прави уметник и свећеник на Талијину храму. Мислим овде гђу Добриновићку. Вредно је видети с каквом верношћу и истинитошћу се она маскирала и обукла за своју малу улогу. Вредно је видети с каквом је студијом и конзеквенцијом одиграла и овом приликом једну од својих баба и то можда најнезнатнију бабу. Та преданост својој вештини и студија до најтање потанкости и одликује правога уметника. (часопис Позориште, Нови Сад, 1890) | ” |
Улоге
[уреди | уреди извор]- Станићка (Мамица, Еде Сиглигети)
- Перса (Вампир и чизмар, Јожеф Сигети)
- Мекићка (Војнички бегунац, , Еде Сиглигети)
- Мутибарићка (Еј, људи, што се не жените, Јулије Розен)
- Ката Пратљачина (Нови племић, Карл Аугуст Гернер)
- Ракила (Циганин, Еде Сиглигети)
- Наста Сомчић (Нашла врећа закрпу, Ежен Лабиш и Едуар Мартен)
- Чингрићка (Рат у миру)
- Сара (Покондирена тиква, Јован Стерија Поповић)
- Маркиза Монтефиори (Дон Цезар од Базана, Филип Диманоар и Адолф Денери)
- Волмутовица (Фабрицијусова ћерка, Адолф Вилбрант)
- Истирка (Жене у уставном животу)
- Ката (Француско-пруски рат, Коста Трифковић)
- Ана (Шаран, Јован Јовановић Змај)
- Динтерова (Госпође и хусари, Александар Фредро)
- Павлина (Ултимо)
- Фрошарка (Две сиротице, Адолф Денери и Ежен Кормон)
- Рогошкина (Зец, Иван Иљич Мјасницки)
- Крезуба баба (Распикућа, Фердинанд Рајмунд)
- Јевросима (Милош Обилић, Јован Суботић)
- Ана Кенеди (Марија Стјуарт, Фридрих Шилер)
- Јевросима (Ђурађ Бранковић, Карољ Оберњик)
- Ката Соколовић (Избирачица, Коста Трифковић)
- Марта (Фауст, Јохан Волфганг Гете)
- Нера (Подвала, Милован Глишић)
Приватни живот
[уреди | уреди извор]Јелисавета је 1883. године веома храбро поднела једну тешку операцију, обављену у Бечу, да би се 12. јануара 1884. удала за Перу Добриновића. Ово је је тада представљало чин којим је у трупи нека питања оставила без одговора, обзиром да је Пера био 12 година млађи од ње.[в]. Још једна тајна обавијала је Јелисавету - Јецу Добриновић. Изгледа да тада, као ни више од три деценије после њене смрти, нико осим њених сестара и брата није знао када је она заиста рођена. Посветивши живот позоришту, остала је на сцени готово до самог краја. Умрла је изненада, 2. фебруара 1898. у Осијеку.[1]
Напомене
[уреди | уреди извор]Види још
[уреди | уреди извор]Референце
[уреди | уреди извор]- ^ а б в г „ДОБРИНОВИЋ Јелисавета-Јеца”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 18. 1. 2017.
- ^ „ТРИДЕСЕТ НАДГРОБНИХ СПОМЕНИКА СА ГРОБНИМ МЕСТИМА ИСТАКНУТИХ ПОЛИТИЧКИХ, КУЛТУРНИХ И ЈАВНИХ РАДНИКА, НА АЛМАШКОМ ГРОБЉУ У НОВОМ САДУ, О.НОВ”. Споменици културе у Србији. Српска академија наука и уметности. Приступљено 7. 9. 2017.
- ^ Stojanović, Olja (2016). Zorka Todosić : 1864-1936 (PDF). Beograd: Muzej pozorišne umetnosti Srbije. ISBN 978-86-80629-87-2.COBISS.SR 226043148
- ^ „АДЕЛСХАЈМ-ПОПОВИЋ Марија”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 18. 1. 2017.
- ^ „Тајне љубави чувених Срба (6): Грех са свастиком”. Vesti on-line. Приступљено 10. 1. 2017.
- ^ „ДОБРИНОВИЋ Зорка”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 14. 1. 2017.
- ^ Блажић, Мирјана. „Гости из Прошлости”. Радио Београд 1. РТС. Приступљено 12. 1. 2017.
- ^ „Максимовић Вујић, Софија”. Српски биографски речник. [Књ.] 5, Кв-Мао (PDF). Нови Сад: Матица српска. 2011. ISBN 978-86-7946-085-1. Приступљено 13. 1. 2017.COBISS.SR 266200327
- ^ Mečkić, Lazar. „Luka Popović”. NOVI BEČEJ - ONLINE. Архивирано из оригинала 17. 03. 2022. г. Приступљено 5. 9. 2017.
- ^ Stojković 1979, стр. 139
- ^ „Љубица Коларовић”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 12. 1. 2017.
Литература
[уреди | уреди извор]- Stojković, Borivoje S. (1979). Istorija srpskog pozorišta od srednjeg veka do modernog doba : (drama i opera). Beograd: Muzej pozorišne umetnosti SR Srbije.COBISS.SR 46929415
Додатна литература
[уреди | уреди извор]- Писарев, Настасја (25. 9. 2015). „Драме нам дајте, тако вам Бога!”. Политикин забавник. Приступљено 18. 1. 2017.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Mečkić, Lazar. „Novi Bečej i Vranjevo kroz istoriju”. NBO - Novi Bečej On-line. Архивирано из оригинала 16. 01. 2017. г. Приступљено 18. 1. 2017.