Димитрије Ружић
Димитрије Ружић - Мита | |||||
---|---|---|---|---|---|
![]() Портрет Мите Ружића (новинска ксилографија) | |||||
Лични подаци | |||||
Пуно име | Димитрије Ружин-Ружић | ||||
Друга имена | Мита | ||||
Датум рођења | 27. октобар 1841. | ||||
Место рођења | Српски Чанад, Аустријско царство, данашња Румунија | ||||
Датум смрти | 2. децембар 1912.71 год.) ( | ||||
Место смрти | Вршац, Аустроугарска, данашња Србија | ||||
Занимање | глумац, редитељ, управник позоришта | ||||
Породица | |||||
Супружник | Драгиња Ружић | ||||
Рад | |||||
Битна улога | видети у тексту | ||||
|
Димитрије „Мита“ Ружић (Српски Чанад, 27. октобар 1841 — Вршац, 2. децембар 1912) био је српски позоришни глумац, редитељ и дугогодишњи управник Српског народног позоришта у Новом Саду. Сврстава се међу највеће драмске глумце у историји српског позоришта.
Младост
[уреди | уреди извор]Мита Ружић рођен је у Српском Чанаду (данашња Румунија), у српској земљорадничкој породици. Отац му се такође звао Димитрије, а мајка Персида. Право породично презиме било му је Ружин.[1] У родном месту завршио је српску и немачку основну школу, а затим се неколико година бавио трговином.[2]
Глумачка и позоришна каријера
[уреди | уреди извор]Димитрије Ружић први пут је дошао у везу са позориштем у родном Српском Чанаду у зиму 1859/1860, за време гостовања немачке позоришне дружине Карла Буша, у чијим представама је и статирао.
Путујуће дружине
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7c/%D0%94%D0%B8%D0%BC%D0%B8%D1%82%D1%80%D0%B8%D1%98%D0%B5_%D0%A0%D1%83%D0%B6%D0%B8%D1%9B%2C_1886.tif/lossy-page1-220px-%D0%94%D0%B8%D0%BC%D0%B8%D1%82%D1%80%D0%B8%D1%98%D0%B5_%D0%A0%D1%83%D0%B6%D0%B8%D1%9B%2C_1886.tif.jpg)
Подстакнути овим гостовањем и на иницијативу Ружића, Јован и Андрија Путић[а] и Стеван Протић основали су у Чанаду српску Дилетантску позоришну дружину. У овој дружини Димитрије је 19. маја 1860. године први пут изашао на сцену у улози Ивана у комаду Ајдуци Јована Стерије Поповића. Исте године овој Дружини придружила се и Димитријева будућа супруга Драгиња Поповић (касније Ружић). Дружина је гостовала Великом Сент-Миклушу (Румунија) и Великој Кикинди где ју је, после распада, Јован Кнежевић[б] прихватио, поново организовао и одвео на гостовања у Врањево, Нови Бечеј, а крајем новембра 1860. у Нови Сад.[1]
Ангажман у Српском народном позоришту у Новом Саду
[уреди | уреди извор]После неспоразума ансамбла са Кнежевићем, Димитрије Ружић је са још осморо глумаца Дружине поднео молбу Српској читаоници у Новом Саду „да их прими под свој надзор“. Прихватањем њихове понуде 16. јула 1861. године донета је одлука и о оснивању Српског народног позоришта и од тог дана Димитрије — Мита Ружић је његов члан. Прву улогу, Учитеља Цветка Завишића у комаду Мушки метод и женска мајсторија Лајоша Кевера, одиграо је већ после недељу дана, 23. јула 1861. године.[1]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/93/Dimitrije_Ru%C5%BEi%C4%87%2C_devedeseih_godina_19._veka.tif/lossy-page1-300px-Dimitrije_Ru%C5%BEi%C4%87%2C_devedeseih_godina_19._veka.tif.jpg)
После сукоба између Димитрија Коларовића и Лазе Телечког у Осијеку, Ружић стаје на страну Коларовића и заједно са супругом Драгињом (са којом се у међувремену венчао[в]) 4. маја 1863. године напушта Српско народно позориште и прихвата ангажман у Земаљском народном казалишту у Загребу, где је остао до 12. септембра 1865. као један од најзапосленијих и веома запажених глумаца. Током овог ангажмана опробао се и као преводилац, превевши Шилеров комад Сплетке и љубави.[1] Глумачком развоју Мите Ружића знатно је допринео његов први учитељ, глумац Јосип Фрајденрајх, тадашњи управник загребачког позоришта.[2]
Године 1865. Димитрије и Драгиња се враћају у Нови Сад и Српско народно позориште. У јесен 1868. заједно одлазе на студијски боравак у Беч. У Бургтеатру Мита Ружић гледа тадашње великане европске глуме и по угледу на њих развија се у глумца романтичарског правца. Од 18. фебруара 1872. до 10. јуна 1873. био је члан Народног позоришта у Београду, где је стекао драгоцена искуства у сарадњи са Александром Бачванским. У Српско народно позориште се дефинитивно вратио 10. августа 1873. (и са собом у Позориште довео Перу Добриновића). Од тог дана његова каријера била је испуњена непрекидним напредовањем, својеврсним креацијама највишег домета и стицањем популарности коју раније а ни у доцнијем периоду није имао ни један српски глумац. Јубилеј, 25-огодишњицу уметничког рада прославио је 5. априла 1886. улогом Герика у комаду Доктор Робин Жила Премареја, а 50-огодишњицу 29. јануара 1910. као Ђурађ Бранковић у истоименом комаду Кароља Оберњика.[1] О овој прослави у српској штампи писало се као о националној свечаности.[2]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e7/Dimitrije_Ru%C5%BEi%C4%87%2C_Kralj_Lir%2C_V._%C5%A0ekspir%2C_SNP%2C_Novi_Sad%2C_1899%2C_%28Atelje_Samuela_Singera%2C_Sombor%29_2.jpg/280px-Dimitrije_Ru%C5%BEi%C4%87%2C_Kralj_Lir%2C_V._%C5%A0ekspir%2C_SNP%2C_Novi_Sad%2C_1899%2C_%28Atelje_Samuela_Singera%2C_Sombor%29_2.jpg)
Током педесет година одиграо је око 500 улога. „У његовој игри сједињавала су се романтичарска и реалистичка изражајна средства, велики дар, богата осећајност, изнијансирана дикција и тежња за убедљивом, веродостојном глумачком евокацијом, занос и дубока доживљајност чинили су га једним од најбољих глумаца не само новосадског него и српског позоришта уопште.“[12] Од 22. јула 1895. Димитрије Ружић је и главни редитељ у Српском народном позоришту. У то време Тихомир Остојић,[г] подстиче га и да напише своје мемоаре, који су у рукопису изгубљени током Другог светског рата.[1]
Управник Српског народног позоришта
[уреди | уреди извор]Како тадашњи управитељ Српског народног позоришта Антоније Хаџић није био у могућности да стално путује са трупом на гостовања, он 28. априла 1875. именује Димитрија Ружића за заменика управитеља. За привременог управитеља Позоришта изабран је 10. априла 1879, а за управитеља 31. маја исте године.[1] Од 1880. до краја 1903. године Димитрије Ружић се налазио на челу Српског народног позоришта, као управник. Као управник и драматург радио је савесно и ауторитативно, а према колегама се односио изузетно коректно. Током његове управе Позориште је доживљавало стални успон.[2]
Улоге
[уреди | уреди извор]Током своје богате каријере Мита Ружић остварио је низ изузетних улога, највише у матичном, Српском народном позоришту, али и на београдској, загребачкој и сценама широм данашње Србије и Хрватске. Неке од најзначајнијих су:[2][1][12]
- Иво, Максим (Максим Црнојевић, Лаза Костић),
- Пера (Пера Сегединац, Л. Костић),
- Герик (Доктор Робин, Жил Премареј),
- Југ Богдан (Бој на Косову, Јован Суботић),
- Дон Карлос (Дон Карлос, Ф. Шилер),
- Виљем Тел (Виљем Тел, Ф. Шилер),
- Лестер, Мортимер (Марија Стјуарт, Ф. Шилер),
- Фрања Мор (Разбојници, Ф. Шилер),
- Фердинанд (Сплетка и љубав, Ф. Шилер),
- Пјер Гренгоар (Гренгоар, Теодор де Банвил),
- Мишел Перен (Мишел Перен или Ухода против своје воље, Жозеф Мелвил и Шарл Диверије),
- Ромео (Ромео и Јулија, Вилијам Шекспир),
- Шајлок (Млетачки трговац, В. Шекспир),
- Лир, Будара (Краљ Лир, В. Шекспир),
- Хамлет (Хамлет, В. Шекспир),
- Отело (Отело, В. Шекспир),
- Ричард (Ричард II В. Шекспир),
- Станоје Главаш (Станоје Главаш, Ђура Јакшић),
- Радош Орловић (Јелисавета, кнегиња црногорска, Ђ. Јакшић),
- Владика Данило (Горски вијенац, Петар II Петровић Његош),
- Станко (Балканска царица, Никола I Петровић Његош),
- Кин (Кин, Александар Дима Отац),
- Фарије (Гроф Монте Христо, А. Дима Отац),
- Исидор Хавлен (Фабричар, Емил Сувестр и Шарл-Филип Девријен),
- Миленко (Добрила и Миленко, Матија Бан),
- Ђурађ (Ђурађ Бранковић, Карољ Оберњик),
- Фауст, Мефистофелес (Фауст, Јохан Волфганг Гете),
- Југ Богдан (Задужбина цара Лазара, Милорад Поповић Шапчанин),
- Раул Жерар (Осма тачка, Анри Мирже),
- Робен (Ђаволови записници, Етјен Араго и Пол Вермон),
- Матис (Јеврејин из Пољске, Емил Еркман и Александар Шатријан),
- Чича Мија (Стари бака и његов син хусар, Јожеф Сигети),
- Спира Грабић (Честитам, Коста Трифковић),
- Министар (Протекција, Бранислав Нушић),
- Пантелија (Саћурица и шубара, Илија Округић Сремац),
- Бен Акиба (Уријел Акоста, Карл Гуцков),
- Димитрије (Лажни цар Димитрије, Хајнрих Лаубе),
- Болинброк (Чаша воде или Последице и узроци, Ежен Скриб),
- Карло (Карло XII на острву Рујану, Џејмс Робинсон Планче),
- Жарко (Смрт Стефана Дечанског, Стерија),
- Југ Богдан, Милош Обилић (Милош Обилић, Стерија),
- Ђенаро (Лукреција Борџија, Виктор Иго) и многе друге.
Приватни живот
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/%D0%9B%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%B3%D1%80%D0%B0%D1%84%D1%81%D0%BA%D0%BE%D0%BC_%D1%82%D0%B5%D1%85%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D0%BE%D0%BC_%D1%80%D0%B5%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%B4%D1%83%D0%BA%D0%BE%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%B8_%D0%B4%D0%B2%D0%BE%D1%98%D0%BD%D0%B8_%D0%BF%D0%BE%D1%80%D1%82%D1%80%D0%B5%D1%82_%D0%94%D1%80%D0%B0%D0%B3%D0%B8%D1%9A%D0%B5_%D0%B8_%D0%94%D0%B8%D0%BC%D0%B8%D1%82%D1%80%D0%B8%D1%98%D0%B0_%D0%A0%D1%83%D0%B6%D0%B8%D1%9B%D0%B0%2C_1886.tif/lossy-page1-250px-%D0%9B%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%B3%D1%80%D0%B0%D1%84%D1%81%D0%BA%D0%BE%D0%BC_%D1%82%D0%B5%D1%85%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D0%BE%D0%BC_%D1%80%D0%B5%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%B4%D1%83%D0%BA%D0%BE%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%B8_%D0%B4%D0%B2%D0%BE%D1%98%D0%BD%D0%B8_%D0%BF%D0%BE%D1%80%D1%82%D1%80%D0%B5%D1%82_%D0%94%D1%80%D0%B0%D0%B3%D0%B8%D1%9A%D0%B5_%D0%B8_%D0%94%D0%B8%D0%BC%D0%B8%D1%82%D1%80%D0%B8%D1%98%D0%B0_%D0%A0%D1%83%D0%B6%D0%B8%D1%9B%D0%B0%2C_1886.tif.jpg)
Мита Ружић оженио се Драгињом Поповић, такође глумицом Српског народног позоришта. Венчали су се у манастиру Крушедол 2. фебруара 1862. године. Овај брак био је изузетно складан и Драгињину смрт Димитрије је трагично доживео „и до краја живота неутешно патио”. Драгиња Ружић умрла је 6. септембра 1905. године у Вуковару, а Димитрије 2. децембра 1912. године, за време гостовања Српског народног позоришта у Вршцу. Сахрањен је 6. децембра на Алмашком гробљу у Новом Саду. У исту костурницу су касније пренети и посмртни остаци Драгиње Ружић, а касније је ту сахрањена и Милка Марковић, ћерка Драгињине најмлађе сестре Софије, такође једна од великих српских драмских уметница.[15]
Одликовања и почасти
[уреди | уреди извор]У знак признања за савестан и марљив рад на положају управитеља Српског народног позоришта истог дана је изабран за почасног члана Друштва за српско народно позориште и почасног управитеља Српске народне позоришне дружине.
За изванредне заслуге српска влада одликовала га је Орденом Светог Саве V и III степена, а црногорска Даниловим орденом IV и III реда[1]
У знак сећања на Димитрија Миту Ружића његовим именом назване су улице у Новом Саду[16] и у Београду, на општини Звездара.[17]
Напомене
[уреди | уреди извор]- ^ Андрија Путић, драмски глумац-аматер и шаптач (Српски Чанад, 1840 – ?) наступао је у немачкој дружини Карла Буша у Српском Чанаду од 1859. до 1860, а затим је са својим братом Андријом и Димитријем Ружићем био један од оснивача српског дилетантског позоришта у Чанаду 1860. године. Био је и редован члан Српског народног позоришта, где је, не одмакавши одвише од почетног глумачког аматеризма, тумачио епизодне карактерне улоге, а најкориснији је био као шаптач.[3]
- ^ Јован Кнежевић (Врањево, 1818 – Врањево, 1864) био је глумац и оснивач и управник неколико позоришних Дружина које су у другој половини 19. века наступале у областима у којима је живело српско становништво. Октобра 1860, преузео дружину из Српског Чанада, постао је њен директор, потпуно је професионализовао и са њоме путовао по Банату, Срему и Бачкој.[4]
- ^ Овом женидбом Димитрије Ружић улази у чувену „уметничку династију” поп-Луке Поповића. Бројна породица овог свештеника је српском позоришту дала седам чувених имена, пет кћери и два сина. Свој живот су позоришту посветили Љубица Коларовић, Катица Поповић, Драгиња Ружић, Јелисавета - Јеца Добриновић, Софија Вујић, Лаза и Паја Поповић. О деци попа Луке може се рећи да су сви били талентовани за позорницу, а изнад свега вредни и амбициозни. Служили су свима за пример. Они су посебно добродошли српском позоришту, баш у најтежем периоду, периоду његовог настајања. Заједно са снајама и зетовима, међу којима су били, осим Димитрија и Пера Добриновић, Димитрије Коларовић[5] и Лазина жена Марија Аделсхајм-Поповић[6] ова „уметничка династија” је једно време сачињавала готово половину трупе Српског народног позоришта у Новом Саду[7] и представљали су моћан и веома утицајан породични круг, не само у глумачкој дружини него и у органима Друштва за Српско народно позориште.[8] Глумачку традицију наставили су и унуци проте Луке: Зорка Тодосић, Емилија Поповић[9], Милка Марковић[10] и Лука Поповић.[11]
- ^ Тихомир Остојић, књижевни и позоришни критичар, историчар књижевности и музиколог (Тиса Сент-Миклош, сада Остојићево, 1865 – Беч, 1921)[13]
Види још
[уреди | уреди извор]Референце
[уреди | уреди извор]- ^ а б в г д ђ е ж з „РУЖИЋ Димитрије”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 21. 2. 2017.
- ^ а б в г д Stojković 1979, стр. 139—140
- ^ „ПУТИЋ Јован”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 21. 2. 2017.
- ^ „КНЕЖЕВИЋ Јован”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 21. 2. 2017.
- ^ Stojanović, Olja (2016). Zorka Todosić : 1864-1936 (PDF). Beograd: Muzej pozorišne umetnosti Srbije. ISBN 978-86-80629-87-2.COBISS.SR 226043148
- ^ „АДЕЛСХАЈМ-ПОПОВИЋ Марија”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 18. 1. 2017.
- ^ „Тајне љубави чувених Срба (6): Грех са свастиком”. Vesti on-line. Приступљено 10. 1. 2017.
- ^ „ДОБРИНОВИЋ Зорка”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 14. 1. 2017.
- ^ Блажић, Мирјана. „Гости из Прошлости”. Радио Београд 1. РТС. Приступљено 12. 1. 2017.
- ^ „Максимовић Вујић, Софија”. Српски биографски речник. [Књ.] 5, Кв-Мао (PDF). Нови Сад: Матица српска. 2011. ISBN 978-86-7946-085-1. Приступљено 13. 1. 2017.COBISS.SR 266200327
- ^ MEČKIĆ, LAZAR (2011). „Luka Popović”. NBO - Novi Bečej On-line. Архивирано из оригинала 17. 03. 2022. г. Приступљено 18. 1. 2017.
- ^ а б Stojković 1968
- ^ „ОСТОЈИЋ Тихомир”. Енциклопедија Српског народног позоришта. Српско народно позориште. Приступљено 22. 2. 2017.
- ^ „Тридесет надгробних споменика са гробним местима истакнутих политичких, културних и јавних радника, на Алмашком гробљу у Новом Саду, О. Нов”. Споменици културе у Србији. Националног центра за дигитализацију. Приступљено 1. 3. 2017.
- ^ MEČKIĆ, LAZAR. „Draginja Ružić, rođena Popović prva srpska profesionalna glumica”. NBO : Novi Bečej - Online. Архивирано из оригинала 16. 01. 2017. г. Приступљено 14. 1. 2017.
- ^ „Ulica Mite Ružića, Novi Sad, Južno-Bački”. PlanPlus. Приступљено 20. 2. 2017.
- ^ „Ulica Mite Ružića, Zvezdara, Grad Beograd”. PlanPlus. Приступљено 20. 2. 2017.
Литература
[уреди | уреди извор]- Stojanović, Olja (2016). Zorka Todosić : 1864-1936 (PDF). Beograd: Muzej pozorišne umetnosti Srbije. ISBN 978-86-80629-87-2.COBISS.SR 226043148
- Стојковић, Боривоје С. (1968). „Ружић Димитрије - Мита”. Enciklopedija Jugoslavije. 7, R-Srbija. Zagreb: Jugoslavenski leksikografski zavod.
- Stojković, Borivoje S. (1979). Istorija srpskog pozorišta od srednjeg veka do modernog doba : (drama i opera). Beograd: Muzej pozorišne umetnosti SR Srbije.COBISS.SR 46929415
Види још
[уреди | уреди извор]Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- „Историјат (1861—1914)”. Српско народно позориште у Новом Саду. Архивирано из оригинала 09. 02. 2017. г. Приступљено 21. 2. 2017.