Крста Цицварић
Крста Цицварић | |
---|---|
![]() | |
Датум рођења | 14. септембар 1879. |
Место рођења | Никојевићи, Кнежевина Србија |
Датум смрти | 31. октобар 1944.65 год.) ( |
Место смрти | Београд, Краљевина Југославија (дејуре) Србија под немачком окупацијом (дефакто) |
Крста Цицварић (Никојевићи, 14. септембар 1879. — Београд, 31. октобар 1944) био је српски активиста и новинар. У првој деценији 20. века износио је анархосиндикалистичке идеје, а при крају живота био је уредник неколико пронемачких таблоида и декларисани антисемит.[1][2]
За време окупације објављивао је текстове у квислиншким гласилима и подстицао на мржњу. Стрељан је без суђења 31. октобра 1944. године, иако потпуно слеп, од стране партизана након ослобођења Београда.
Биографија
[уреди | уреди извор]Рођен је 14. септембра 1879. у селу Никојевићи код Ужица.
Похађао је Ужичку гимназију. Одбијао је да похађа часове веронауке, и изјавио да је атеиста и безбожник.[1] Због конфликта са Настасом Петровићем, професором у гимназији, који га је због неслагања назвао „демоном”,[3] исписао се из школе 1896. године.
Убрзо након тога напустио је град и преселио се у Београд где је завршио Гимназију и уписао Филозофски факултет Београдског универзитета. Након тога, уписао је факултет у Бечу, али је одлучио да се врати у Србију и бави се анархистичким активизмом.
Цицварић је хапшен и затваран неколико пута због тога што је писао. 1905. године Василије Кнежевић, један од чланова Цицварићеве групе Раднички клуб Једнакост основао је анархистички лист Хлеб и слобода. Убрзо креће да због листа плаћа новчане казне, и због немогућности да их плати бива осуђен на затворску казну, док лист преузима Цицварић. Лист престаје да излази после само 3 броја, а Кнежевић се склања у Ваљево разочаран својим контактом са анархистима Цицварићем и Петром Муњићем.[4] Цицварић је заједно са Петром Муњићем основао је анархистичке новине Радничка борба 1907. године. Новине престају да излазе после догађаја везаних за штрајк радника шећеране на Чукарици у фебруару 1907. године.[5] Због анархистичких текстова био је затворен у Пожаревцу и бива пуштен током анексионе кризе.[6]
У штампарији Живојина Дачића где се штампао Цицварићев лист Ново време је 1911. радио Недељко Чабриновић, коме је он поклонио велики број књига и сва своја дела. Чабриновић их је понео са собом у Сарајево где је неке спалила његова мајка, а неке је сачувао и позајмљивао пријатељима.[7][8]
Године 1911. покренут је дневни лист Стража као "слободоумни орган јавног мишљења". Директор је био Крста Цицварић, а исти уређивао Душан Шијачки.[9] Мобилисан је Крста у Балканским ратовима. Лав Троцки га спомиње у ратној кореспонденцији Балкански ратови 1912-1913 као „слободног анархисту” и директора листа Стража, за који тврди да критикује српске социјалдемократе на нивоу трачарења.[10] У социјалистичким "Радничким новинама", одбацују јула 1915. године оно што о њима пише "краљевски републиканац и царски демократа" Цицварић.[11] Поново је мобилисан током Првог светског рата, заробљен је и провео рат као ратни заробљеник Аустроугарске у Нежидеру.
Након Првог светског рата креће да пише за Београдски дневник чији је власник био Душан Паранос, а глодур Мехмед Жунић. Цицварић је испрва био уводничар и главни полемичар, да би 7. августа 1922. први пут био потписан као уредник и директор. Од септембра те године у заглављу листа стоји Београдски дневник Крсте Цицварића.[6] На мети су му најчешће били радикали као странка, и Никола Пашић и Стојан Протић као њени први људи. Пашић је био „лопурда”, „олош”, „зликовац” и, на крају, „најкоруптивнији човек за кога зна историја Србије”, а кад је његов син Радомир добио батине, “Београдски дневник” пише да се „поступак националне омладине у Новом Саду може потпуно разумети и да се он мора и потпуно одобрити“. Његов стил писања је био контроверзан, и због тога су га многи критиковали па и упоређивали са америчким издавачем жуте штампе Виљем Рандолф Херстом.[2]
Године 1929. прелази у Балкан, чији је власник Светолик Савић, осим што се бавио новинарством, продавао је и траве за лечење рака, туберкулозе, падавице и црног пришта. Пашић је у међувремену умро, па је главна мета Цицварићевих напада Влатко Мачек, председник Хрватске сељачке странке, за кога се каже да је „јеврејско копиле”, и пита „што се тај дугоноси уопште усуђује да говори?”. У тексту „Србима Мојсијеве вере” из 29. априла 1936. каже да су Јевреји „упропастили и нашу Словенску мајку Русију и... посејали зло у целом свету” и да сада против њих „води борбу велики вођ Немачке Хитлер... Зашто? Сасвим оправдано.“[1]
Последње године живота провео је у Београду, готово потпуно слеп. Од маја 1940. до марта 1941. године Светолик Савић и он издају недељник Нови Балкан[12], који је прохитлеровски и антисемитски. Наиме, о Ајнштајну пише:
Шта значи јеврејско духовно вођство сведочи случај са Ајнштајном. То је један Јеврејин из Мађарске… иначе Ајнштајн је математичар жонглер. Његова фамозна теорија (тзв. Теорија релативности) није довољно солидна и против ње постоје јаки приговори. Међутим борба против њега није била могућна. Имајући у рукама велику европску штампу, његови сународници направили су у циркуску рекламу: они су га приказали као највећег научног генија који се досад родио… Тако је пештански Јеврејин стекао светску славу и постао је такав ауторитет да му се на научним конгресима у његову присуству, није смело ништа приговорити. Постојало је тада у Европи, у научном свету, једно стање које се може назвати Ајнштановска опсесија. Хитлерова револуција учинила је крај тој опсесији у Немачкој и целој Европи.
— Крста Цицварић, Српски народ, 06.5.1944.
За време немачке окупације у Другом светском рату Цицварић је објављивао антијеврејске и пронацистичке текстове у новинама Ново време и љотићевским новинама Српски народ.[13] После ослобођења Београда, партизани су га оптужили за колаборационизам и стрељали без суђења[14] током ноћи између 30. и 31. октобра 1944. године. Локација његовог гроба је непозната.
Дела
[уреди | уреди извор]Цицварић је написао неколико филозофских дела и углавном је писао о политици. Био је колумниста у многим новинама и љути критичар филозофа и научника Бранислава Петронијевића. Током целог живота писао је о анархизму и критиковао Западну цивилизацију. Био је љути противник монархије, комунизма, социјал-демократије и империјализма.
- Из анархистичког програма, Нова штампарија С. Раденковића и Брата, Београд, 1909.
- Плава књига о српском питању, Геца Кон и Комп., Цетиње, 1909.
- Социјалисти на влади. Св. 1, Штампарија Д. Димитријевића, Београд, 1909.
- Идеализам или материјализам, с нарочитим погледом на философију Бранислава Петронијевића, Штампарија Србија, Београд, 1909.
- Како ћемо победити Аустрију, Наумовић и Стефановић, Београд, 1909.
- Анархизам и анархисти, Наумовић и Стефановић, Београд, 1909.
- Дарвин или Ламарк, пад дарвинистичке доктрине, Штампарија Србија, Београд, 1910.
- Светозар Марковић и бирократски систем пред судом Слободана Јовановића, Б. Димитријевић, Београд, 1910.
- Социјализам и балканска конфедерација или Један крупан успех српске социјалне демократије, Штампарија Србија, Београд, 1910.
- Српска социјална демократија на прекрету, Штампарија Петра Муњића и Комп., Београд, 1910.
- О Сањину, одбрана и критика, Штампарија Србија, Београд, 1910.
- Демократија и социјализам, критички поглед на њихову праксу и њихову теорију, Издање пишчево, Београд, 1910.
- Шта је метафизика, Штампарија Србија, Београд, 1910.
- Стојан Протић и наш нови устав, Београдски дневник, Београд, 1919.
Види још
[уреди | уреди извор]Извори
[уреди | уреди извор]- ^ а б в Petrović, Momčilo (1. 4. 2014). „Krsto Cicvarić, otac srpskih tabloida”. Blic. Приступљено 5. 12. 2018.
- ^ а б Матић, Новица. „Ко је оклеветао Цицварића”. Српско наслеђе. Архивирано из оригинала 24. 9. 2015. г. Приступљено 5. 9. 2017.
- ^ Ђерић, Александар. „Новинар, анархиста и филозоф Крста Цицварић”. Užice.net. Архивирано из оригинала 18. 01. 2013. г. Приступљено 5. 9. 2017.
- ^ Кнежевић 2014, стр. 26
- ^ Кнежевић 2014, стр. 55–82
- ^ а б Barović, Vladimir (22. 7. 2010). „Nekrunisani kralj "žute" štampe”. Vreme. Приступљено 5. 12. 2018.
- ^ Дедијер 1966, стр. 200
- ^ Bogićević, Vojislav (1954). Sarajevski atentat: izvorne stenografske biljes̆ke sa glavne rasprave protiv Gavrila Principa drugova, održane u Sarajevu 1914 g. Sarajevo: Državni arhiv Narodne republike Bosne i Hercegovine. стр. 29. Приступљено 6. 9. 2017.
- ^ „Стража : слободоумни орган јавног мишљења”. Београд: Драгољуб Стојаковић. 1911—1915.
- ^ Trotsky, Leon (1980). The Balkan wars, 1912-13 - The War Correspondence of Leon Trotsky. New York: Monad Press. стр. 103. ISBN 978-0-913460-67-2. Приступљено 6. 9. 2017.
- ^ Радничке новине", Ниш 1915.
- ^ Goldstein, Ivo (2003). „The Catholic Church in Croatia and the 'Jewish problem', 1918–1941”. East European Jewish Affairs. 33 (2): 131. S2CID 162192189. doi:10.1080/13501670308578005. Приступљено 5. 9. 2017.
- ^ Радановић 2011, стр. 277–278.
- ^ Перо Симић: "Тито и Срби", Београд 2016.
Литература
[уреди | уреди извор]- Радановић, Милан (2011). „Историјска политика у Србији након 2000. Примери манифестовања спреге између академског историјског ревизионизма и државне ревизије прошлости”. Ур.: Веселиновић, Ана; Атанацковић, Петар; Кларић, Жељко. Изгубљено у транзицији: критичка анализа друштвене трансформације (PDF). Архивирано из оригинала (PDF) 14. 07. 2014. г. Приступљено 11. 06. 2014.
- Дедијер, Владимир (1966). The Road to Sarajevo. New York: Simon and Schuster. стр. 200. Приступљено 6. 9. 2017.
- Кнежевић, Реља (2014). „Директаши: револуционарно-синдикалистичка струја унутар Српске социјалдемократске партије 1906-1912”. Tokovi Istorije (2): 55—82.
- Историски гласник. Научна књига. 1955. стр. 26. Приступљено 5. 9. 2017.
- Кнежевић, Васа П. (1960). Кроз борбе, искушења и - погрешке. Београд.
- Јешић, Рафајло (1969). Храбак, Богумил, ур. „Идеолошко-политичке струје у радничком покрету Србије 1903-1914” (PDF). Токови историје. Београд: Институт за историју радничког покрета Србије. IV (1): 3—156. ISSN 0350-8374. Приступљено 19. 5. 2024.
- Бјелица, Михаило (1992). Два века српског новинарства. Београд: Институт за новинарство. стр. 349. ISBN 978-86-81371-04-6. Приступљено 8. 9. 2017.
- Надовеза, Бранко (2006). Тркуља, Јовица, ур. „Политичка мисао Крсте Цицварића” (PDF). Hereticus. Београд: Centar za unapređivanje pravnih studija. IV (3-4): 107—119. Приступљено 19. 5. 2024.