Окретај завртња
Окретај завртња | |
---|---|
![]() Прва страна издања из 1898. | |
Настанак и садржај | |
Ориг. наслов | The Turn of the Screw |
Аутор | Хенри Џејмс |
Земља | Уједињено Краљевство |
Језик | енглески |
Жанр / врста дела | хорор готички |
Издавање | |
Датум | октобар 1898. |
Превод | |
Преводилац | Александар В. Стефановић |
Датум издавања | 1960: Рад |
Окретај завртња (енгл. The Turn of the Screw) је хорор новела Хенрија Џејмса која је првобитно излазила у облику серијала у часопису Collier's Weekly од 27. јануара до 16. априла 1898, док је у октобру исте године издата самостално. Новела прати гувернанту која, чувајући двоје деце у забаченој сеоској кући, постаје уверена да су уклета.
У веку након објављивања, критичка анализа новеле доживела је неколико великих трансформација. Почетне рецензије су је сматрале само застрашујућом причом о духовима, али су 1930-их неки критичари сугерисали да су натприродни елементи заправо плод маште гувернанте. Почетком 1970-их, утицај структурализма резултовао је признањем да је двосмисленост приче њена кључна карактеристика. Каснији приступи делу укључивали су марксистичко и феминистичко тумачење.
Новела је адаптирана неколико пута, а међу адаптацијама се посебно истичу бродвејска представа (1950), камерна опера (1954), два филма (1961. и 2020) и мини-серија (2020).
Радња
[уреди | уреди извор]На Бадње вече, неименовани приповедач и неки његови пријатељи окупљају су око ватре. Један од њих, Даглас, чита рукопис који је написала покојна гувернанта његове сестре. Рукопис говори о томе како ју је унајмио човек који је постао одговоран за своју младу нећаку и нећака након смрти њихових родитеља. Он своје време углавном проводи у Лондону, али има и сеоску кућу у Блају, у Есексу.
Дечак Мајлс је у интернату, док његова млађа сестра Флора живи у Блају, где о њој брине госпођа Гроус, домаћица. Флорин стриц, гувернантин нови послодавац, није заинтересован за подизање деце и даје јој пуну одговорност, изричито јој наводећи да га никада не узнемирава. Гувернанта путује у Блај и започиње своје дужности.
Мајлс се враћа из школе на лето одмах након што је стигло писмо од директора у коме се његови старатељи обавештавају да је избачен. Мајлс никада не прича о томе, а гувернанта оклева да покрене то питање. Она се плаши да иза избацивања стоји нека ужасна тајна, али је дечак превише очарава да би желела да га испита о томе.
Убрзо након тога, у околини имања, гувернанта почиње да виђа прилике мушкарца и жене које не препознаје. Ове прилике долазе и одлазе по вољи, а да их други чланови домаћинства не примећују, а гувернанти се чине натприродним. Од госпође Гроус сазнаје да су њена претходница, госпођица Џесел, и други запослени, Питер Квинт, били у блиској вези. Пре своје смрти, Џеселова и Квинт су провели већи део свог времена са Флором и Мајлсом, а гувернанта постаје уверена да су двоје деце свесни присуства духова и да су под њиховим утицајем.
Без дозволе, Флора напушта кућу док Мајлс свира гувернанти. Гувернанта примећује Флорино одсуство и креће са госпођом Гроус у потрагу за њом. Проналазе је на обали оближњег језера, а гувернанта је уверена да је Флора разговарала са духом госпођице Џесел. Гувернанта види госпођицу Џесел и верује да је и Флора види, али не и госпођа Гроус. Флора пориче да је видела госпођицу Џесел и почиње да инсистира да више не жели да види нову гувернанту.
Гувернанта одлучује да госпођа Гроус одведе Флору њеном стрицу у покушају да побегне од утицаја госпођице Џесел. Оставши сам са гувернантом, Мајлс коначно признаје да је избачен из школе због нечега што је рекао, али не може да се сети шта је рекао, ни коме. Квинтов дух се јавља гувернанти на прозору. Гувернанта штити Мајлса, који покушава да види духа. Гувернанта говори Мајлсу да га дух више не контролише, само да би открила да је Мајлс умро у њеним рукама.
Жанр
[уреди | уреди извор]Готички
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9b/Jane_Eyre_title_page.jpg/200px-Jane_Eyre_title_page.jpg)
Као дело готичке фикције, критичари истичу утицај Џејн Ејр (1847), ауторке Шарлот Бронте, на ову новелу. Окретај завртња позајмљује од Џејн Ејр теме класе и рода,[1] као и поставку деветнаестог века.[2] Новела алудира на Џејн Ејр у комбинацији са експлицитним позивањем на готички роман Ен Редклиф Мистерије Удолфа (1794), док се гувернанта пита да ли је можда неки тајни рођак сакривен на тавану у Блају.[3] Један критичар пише да је једини „одређени догађај” у роману који не „припада” готичкој фантастици Мајлсово избацивање из школе.[4]
Иако је утицај готике на новелу јасан, не може се окарактерисати као једини. Џејмсови духови се разликују од духова из традиционалних готичких прича – застрашујућих, често везаних ланцима – по томе што изгледају онако како су изгледали док су били живи.[5] Слично томе, новела избегава неке карактеристике које се могу наћи у другим готичким романима, као што су дигресије у Франкенштајну (1818) и Дракули (1897), уместо тога приповедајући једну целину, континуирани наратив.[6]
Хорор
[уреди | уреди извор]За објављивање приче у часопису Collier's Weekly, Џејмс је добио уговор да напише причу о духовима.[7] Као резултат тога, неки критичари су посматрали новелу у тој традицији. Л. Ендру Купер је приметио да би Окретај завртња могао бити најпознатији пример приче о духовима која искоришћава двосмисленост нарације у првом лицу.[8] Наводећи Џејмсово позивање на дело као његов „дизајниран хорор”, Доналд П. Костело је сугерисао да ефекат дате сцене варира у зависности од тога ко представља радњу. У сценама где гувернанта директно извештава о ономе што види, ефекат је хорор, али у оним где само коментарише ефекат је „мистификација”.[9] У својој студији хорор жанра из 1983. године, аутор Стивен Кинг описао је Окретај завртња и Уклету кућу на брду (1959) као једина два велика натприродна хорор дела током целог века. Он је тврдио да оба садрже „тајне које је најбоље оставити неиспричаним и ствари које је најбоље оставити неизреченим”, називајући то основом хорор жанра.[10] Џилијан Флин је назвала новелу једном од најстрашнијих прича о духовима икада написаних.[11]
Неколико биографа је навело да је Џејмс био упознат са спиритуализмом и да га је у најмању руку сматрао видом забаве. Његов брат Вилијам је био активан истраживач натприродних појава.[12] Научна истраживања у то време била су знатижељна о постојању духова, а Џејмсов опис Питера Квинта и госпођице Џесел — обучених у црно са оштрим изразима лица — више личи на духове који су се налазили у научној литератури него на оне из дела фикције.[13] Лик Дагласа себе описује као студента Тринити колеџа, за који је Џејмс знао да вршио истраживања натприродног. Није познато да ли је Џејмс веровао у духове.[14]
Позадина
[уреди | уреди извор]Биографски контекст и састав
[уреди | уреди извор]Џејмсова читалачка публика се, од успеха његовог романа Дејзи Милер (1878), смањила до 1890-их, а он је наишао на финансијске проблеме. Његово здравље се такође погоршало, уз напредовање гихта,[15] а неколико његових блиских пријатеља је умрло: његова сестра Алис Џејмс, као и писци Роберт Луис Стивенсон и Констанс Фенимор Вулсон.[16] У писму из октобра 1895. Џејмс је написао: „Свуда видим духове”.[17] У запису у свом дневнику од 12. јануара 1895. Џејмс препричава причу о духовима коју му је испричао Едвард Вајт Бенсон, надбискуп кентерберијски, кад му је био у посети на чају у његовој кући два дана раније. Прича има упадљиву сличност са оним што ће на крају постати Окретај завртња, са поквареним слугама који кваре малу децу пре и после њихове смрти.[18]
Крајем 1897. Џејмс је добио уговор да напише причу о духовима од дванаест делова за часопис Collier's Weekly. Пошто је управо потписао двадесетједногодишњи закуп куће у Рају у Источном Сасексу, Џејмс је — захвалан на додатном приходу — прихватио понуду.[19][20] Часопис је 1898. платио Џејмсу 900 америчких долара за права на серијал.[21] Годину дана раније, The Chap-Book му је платио 150 долара за серијал и права на књигу Шта је Мејзи знала.[22]
Џејмсу је било тешко да пише руком,[23] задржавајући то за своје дневнике. Окретај завртња је издиктирао свом секретару Вилијаму Макалпајну, који је узео стенографске белешке и вратио се са откуцаним белешкама следећег дана. Сматрајући такво кашњење фрустрирајућим, Џејмс је купио сопствену писаћу машину и диктирао директно Макалпајну.[24][25] У децембру 1897. Џејмс је писао својој снаји: „Напокон сам завршио своју малу књигу.”[26]
Публикација и касније ревизије
[уреди | уреди извор]Окретај завртња је први пут објављен у часопису Collier's Weekly, серијализован у 12 наставака (27. јануар – 16. април 1898). Насловна илустрација Џона ла Фаржа приказује гувернанту са руком око Мајлса. Илустрације епизода је направио Ерик Пејп.[27]
-
„Следеће ноћи, крај угла огњишта, у најбољој столици... Даглас је почео да чита”
-
„Стајао је тамо!—Али високо, иза травњака и на самом врху торња”
-
„Држећи своју свећу високо, све док нисам дошла до високог прозора”
-
„Управо је показао нешто због чега сам пала право на камену плочу”
-
„Мора да сам се бацила, на лице, на земљу”
У октобру 1898, новела се појавила са приповетком „Покривајући крај” у тому под називом Две магије, коју су објавили издавачке куће Macmillan у Њујорку и Heinemann у Лондону.[28]
Десет година након објављивања, Џејмс је ревидирао Окретај завртња за њујоршко издање приче.[29] Џејмс је направио многе измене, али су у великој мери биле мале, као што је промена „изустити” у „изразити”; наратив је био непромењен. Најважнији допринос њујоршког издања био је ретроспективни приказ књижевних утицаја и писања новеле који је Џејмс дао у свом предговору. Џејмс је, на пример, указао да је био свестан истраживања натприродног.[30] У свом предговору, Џејмс само укратко помиње порекло приче у једном часопису. Године 2016, Кирстен Маклеод, позивајући се на Џејмсову приватну преписку, назначила је да он није био љубитељ прича у серијалима.[31]
Пријем
[уреди | уреди извор]Ране критике
[уреди | уреди извор]Ужас приче потиче од силе којом нас тера да схватимо моћ коју наш ум поседује за такве излете у таму; када одређена светла потону или се одређене баријере спусте, духови ума, неоткривене жеље, нејасни наговештаји, виде се као велико друштво.
— Вирџинија Вулф, „Натприродно у фикцији” (1918)[32]
Ране критике наглашавале су способност новеле да уплаши, а већина је видела причу као бриљантну, иако једноставну, причу о духовима.[33] Према Терију Хелеру, већина раних рецензената видела је новелу као знатно дело готичке фикције.[34]
Рана рецензија Окретаја завртња појавила се у часопису The New York Times Book Review, наводећи да је вредан упоређивања са Чудним случајем доктора Џекила и господина Хајда (1886) Роберта Луиса Стивенсона. Рецензент ју је навео као успешну студију о злу, позивајући се на утицај духова на децу и гувернанту.[35] Тери Хелер примећује да су деца била истакнута у раним критикама дела јер је новела прекршила викторијанску претпоставку невиности детињства.[36]
Концепције приче у којима су духови стварни ентитети често се називају „привидном интерпретацијом”;[37] сходно томе, „непривидна интерпретација” има супротну перспективу.[38] У једном есеју из 1918. Вирџинија Вулф је написала да госпођица Џесел и Питер Квинт нису поседовали „ни супстанцу нити независно постојање духова”.[39] Она није сугерисала да су духови халуцинације, али је — на сличан начин као и други рани критичари — рекла да представљају гувернантину све већу свест о злу у свету. Снага приче, тврдила је, била је у томе што је натерала читаоце да схвате на која мрачна места би фикција могла да им одведе ум.[40]
Психоаналитичке интерпретације
[уреди | уреди извор]Године 1934, књижевни критичар Едмунд Вилсон је тврдио да су духови заправо гувернантине халуцинације, за коју је рекао да је сексуално потиснута. Као доказ, Вилсон указује на њено порекло као ћерке сеоског свештеника и сугерише да је заљубљена у свог послодавца.[41] Пре Вилсоновог чланка, друга критичарка — Една Кентон — писала је на сличан начин, али је Вилсонова слава као књижевног критичара потпуно променила дискурс око новеле.[42][43] Вилсон је у великој мери црпео из Кентониног писања, али је експлицитно применио фројдовску терминологију.[44] На пример, он је показао да је гувернанта први пут угледала Квинта на фаличком торњу.[45] Пажљиво читање текста урађено је 1965. користећи Вилсонову фројдовску анализу као основу; окарактерисало је гувернанту као све луђу и хистеричнију.[46] Леон Едел, Џејмсов најутицајнији биограф, написао је да децу не прогањају духови, већ гувернанта.[47]
Иако су многи подржавали Вилсонову теорију, она никако није била ауторитативна.[48] Роберт Б. Хејлман је био истакнути заговорник привидног тумачења; он је причу видео као хоторновску алегорију о добру и злу, а духове као активне актере у том смислу.[49] Стручњаци који су критиковали Вилсонов есеј указали су на Дагласов позитиван приказ гувернанте у прологу, дуго након њене смрти. Што је најважније, назначили су да је гувернантин опис духа омогућио госпођи Гроус да га идентификује као Питера Квинта пре него што је гувернанта уопште сазнала ко је он био.[49] Друга тачка навела је Вилсона да „повуче своју тезу (привремено)”;[48] у каснијој ревизији свог есеја, он је тврдио да је гувернанта била упозната са још једним мушкарцем у Блају од стране госпође Гроус.[50]
Структурализам
[уреди | уреди извор]Током 1970-их, критичари су почели да примењују појам натприродне фантастике структуралисте Цветана Тодорова на Окретај завртња.[51][52] Тодоров је истицао значај „колебања” у причама са натприродним елементима, а критичари су их у оквиру Џејмсове новеле нашли у изобиљу. На пример, читаочева симпатија може да се колеба између деце или гувернанте,[53] а прича се колеба између подржавања постојања духова и њиховог одбацивања.[54] Кристин Брук-Роуз је у есеју од три дела тврдила да је двосмисленост око које се тако често расправљало темељни део текста који је игнорисан.[55] Од 1980-их па надаље, критичари су све више одбијали да постављају питања о дијегетичким елементима приче, уместо тога признајући да многи елементи једноставно не могу бити познати засигурно.[56]
Фокус се померио са тога да ли су духови стварни и на то како је Џејмс створио и потом одржао двосмисленост приче. Студија о изменама које је Џејмс направио у два параграфа новеле закључила је да Џејмс није тежио јасноћи, већ да створи причу која се не би могла дефинитивно тумачити ни у једном правцу.[57]
Ово је још увек став многих критичара, као што је Ђовани Ботироли, који тврди да се докази за намеравану двосмисленост приче могу наћи на почетку новеле, где Даглас говори својој публици да гувернанта никада није рекла никоме осим њему о догађајима који су се десили у Блају и да би они „лако могли да процене” зашто. Ботироли верује да је ово обраћање Дагласовој публици замишљено и као обраћање читаоцима, говорећи им да ће „лако проценити” да ли су духови стварни или не.[58]
Марксистичка и феминистичка тумачења
[уреди | уреди извор]Након што је дебата о стварности духова утихнула у књижевној критици, критичари су почели да примењују друге теоријске оквире за Окретај завртња. Марксистички критичари су тврдили да нагласак који су академици стављали на Џејмсов језик одвлачи пажњу од истраживања приче заснованих на класи.[59] Стрица деце, који се углавном само у психоаналитичким интерпретацијама појављује као опсесија гувернанте, неки су сматрали симболом себичне више класе. Хит Мун примећује како је напустио своју нећаку, нећака и њихов дом предака да би уместо тога живео у Лондону као нежења.[60] Примећује се да је гнушање госпође Гроус према вези између Квинта и госпођице Џесел део викторијанске несклоности односима између различитих друштвених класа.[61] Смрт Мајлсових и Флориних родитеља у Индији постала је тачка постколонијалних истраживања текста, с обзиром на статус Индије као британске колоније током Џејмсовог живота.[62]
Гувернантина истраживања постала су ослонац феминистичке анализе приче. Присила Волтон је приметила да Џејмсов извештај о пореклу приче омаловажава способност жена да причају приче, и оптужила је Окретај завртња као да Џејмс прича у њихово име.[63] Други виде Џејмса у позитивнијем светлу. Пола Маранц Коен позитивно упоређује Џејмсов третман гувернанте са писањем Зигмунда Фројда о младој жени по имену Дора. Коенова упоређује начин на који Фројд трансформише Дору у само резиме њених симптома са начином на који критичари попут Едмунда Вилсона редукују гувернанту на случај неуротичне сексуалне репресије.[64]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Bell, Millicent (1993). „Class, Sex, and the Victorian Governess”. Ур.: Pollak, Vivian R. New Essays on Daisy Miller and The Turn of the Screw. Cambridge: Cambridge University Press. стр. 100.
- ^ Kauffman, Linda (1986). Discourses of Desire: Gender, Genre, and Epistolary Fictions. Ithaca: Cornell University Press. стр. 212.
- ^ Davidson, Guy (2011). „"Almost a Sense of Property": Henry James's "The Turn of the Screw", Modernism, and Commodity Culture”. Texas Studies in Literature and Language. 53 (4): 455—478. ISSN 0040-4691. JSTOR 41349144. S2CID 31268812. doi:10.1353/tsl.2011.0017. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 21. 12. 2020.
- ^ Pittock, Malcolm (2005-10-01). „The Decadence of The Turn of the Screw”. Essays in Criticism (на језику: енглески). 55 (4): 332—351. ISSN 1471-6852. doi:10.1093/escrit/cgi025
. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 21. 12. 2020.
- ^ Kirby, David (1991). The Portrait of a Lady and The Turn of the Screw. London: Macmillan Education UK. стр. 72. ISBN 978-0-333-49238-3. doi:10.1007/978-1-349-21424-2. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 21. 12. 2020.
- ^ Schleifer, Ronald (1980). „The Trap of the Imagination: The Gothic Tradition, Fiction, and "The Turn of the Screw"”. Criticism. 22 (4): 297—319. ISSN 0011-1589. JSTOR 23105143. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 21. 12. 2020.
- ^ Reed, Kimberly C. (2008). „"The Abysses of Silence" in The Turn of the Screw”. Ур.: Zacharias, Greg W. A Companion to Henry James. Oxford: Blackwell Publishing. стр. 102.
- ^ Cooper, L. Andrew (2010). Gothic Realities: The Impact of Horror Fiction on Modern Culture. Jefferson: McFarland & Company. стр. 137. ISBN 978-0-7864-5788-5. OCLC 652654384. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 21. 12. 2020.
- ^ Costello, Donald P. (1960). „The Structure of The Turn of the Screw”. Modern Language Notes. 75 (4): 312—321. ISSN 0149-6611. JSTOR 3040418. doi:10.2307/3040418. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 21. 12. 2020.
- ^ King, Stephen (1983). Danse Macabre. Berkley: Berkley Books. стр. 50. ISBN 9780425064627.
- ^ Flynn, Gillian (2016-05-18). „Gillian Flynn on Emma Thompson Reading The Turn of the Screw”. The New York Times. ISSN 0362-4331. Архивирано из оригинала 24. 2. 2020. г. Приступљено 2020-12-21.
- ^ Krister Dylan Knapp, William James: Psychical Research and the Challenge of Modernity (Chapel Hill: The University of North Carolina Press, 2017), pp. 28-31.
- ^ Kirby, David (1991). The Portrait of a Lady and The Turn of the Screw. London: Macmillan Education UK. p. 72. doi:10.1007/978-1-349-21424-2. ISBN 978-0-333-49238-3.
- ^ Beidler 1995, стр. 16.
- ^ Beidler, Peter G. (1995). The Turn of the Screw: Complete, Authoritative Text with Biographical and Historical Contexts, Critical History, and Essays from Five Contemporary Critical Perspectives. Boston: St. Martin's Press. стр. 10. ISBN 978-0-312-08083-9.
- ^ Reed 2008, стр. 101.
- ^ James, Henry (1999). Warren, Deborah; Warren, Jonathan, ур. The Turn of the Screw (2nd изд.). New York: W. W. Norton. стр. 102. ISBN 9780393959048.
- ^ Matthiessen, F. O.; Murdock, Kenneth B., ур. (1955). The Notebooks of Henry James. New York: Braziller. стр. 178—179.
- ^ Reed 2008, стр. 102.
- ^ Beidler 1995, стр. 13.
- ^ Anesko, Michael (1986). Henry James and the Profession of Authorship. Oxford: Oxford University Press. стр. 193.
- ^ Kramer, Sidney (1940). History of Stone and Kimball and Herbert S. Stone and Company: With a Bibliography of Their Publications, 1893–1905. Chicago: Chicago: Norman W. Forgue. стр. 270—272.
- ^ Beidler 1995, стр. 17.
- ^ Novick, Sheldon M. (2007). Henry James: The Mature Master. New York: Random House. стр. 265. ISBN 978-0-307-79774-2.
- ^ Thurschwell, Pamela (1. 3. 1999). „Henry James and Theodora Bosanquet: On the typewriter, In the Cage, at the Ouija board”. Textual Practice. 13 (1): 5—23. ISSN 0950-236X. doi:10.1080/09502369908582327.
- ^ Edel, Leon (1985). Henry James: A Life. New York: Harper. стр. 462—463.
- ^ Orr, Leonard (2009). James's The Turn of the Screw. London: A&C Black. стр. 23. ISBN 978-0-8264-2432-7.
- ^ James, Henry (1996). Complete Stories, 1892–1898
. New York: Library of America. стр. 941. ISBN 978-1-883011-09-3.
- ^ Orr 2009, стр. 24.
- ^ Roellinger, Francis X. (1949). „Psychical Research and The Turn of the Screw”. American Literature. 20 (3): 401—412. JSTOR 2921600. doi:10.2307/2921600.
- ^ MacLeod, Kirsten (1. 11. 2018). „Material Turns of the Screw: The Collier's Weekly Serialization of The Turn of the Screw (1898)”. Cahiers victoriens et édouardiens. 84 (84): 9—10. ISSN 0220-5610. doi:10.4000/cve.2986
. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 27. 12. 2020.
- ^ Woolf, Virginia (1958). „The Supernatural in Fiction”. Granite and Rainbow. New York: Harcourt, Brace and Co. стр. 63.
- ^ Beidler 1995, стр. 130.
- ^ Heller 1989, стр. 9–10.
- ^ „The Turn of the Screw: Review”. The New York Times Saturday Review of Books and Art. 5. 10. 1898. Архивирано из оригинала 27. 12. 2020. г. Приступљено 19. 12. 2020.
- ^ Heller 1989, стр. 10.
- ^ Bontly, Thomas J. (1969). „"Henry James's 'General Vision of Evil' in The Turn of the Screw"”. SEL: Studies in English Literature 1500–1900. 9 (4): 721—735. ISSN 0039-3657. JSTOR 450043. doi:10.2307/450043.
- ^ Killoran, Helen (1993). „The Governess, Mrs. Grose and "The Poison of an Influence" in "The Turn of the Screw"”. Modern Language Studies. 23 (2): 13—24. ISSN 0047-7729. JSTOR 3195031. doi:10.2307/3195031.
- ^ Woolf 1958, стр. 62-63.
- ^ Woolf 1958, стр. 63.
- ^ Wilson, Edmund (април 1934). „The Ambiguity of Henry James”. Hound and Horn: 385—406.
- ^ Lind, Sydney E. (1970). „'The Turn of the Screw': The Torment of Critics”. Centennial Review. 4: 225—240.
- ^ Cargill, Oscar (1956). „Henry James as Freudian Pioneer”. Chicago Review. 10 (2): 13—29. JSTOR 25293218. doi:10.2307/25293218.
- ^ Heilman, Robert B. (новембар 1947). „The Freudian Reading of The Turn of the Screw”. Modern Language Notes. 62 (7): 433—455. JSTOR 2909426. doi:10.2307/2909426. „Wilson provides the scholarly foundation for the airy castle of Miss Kenton's intuitions.”
- ^ Kirby, David (1991). The Portrait of A Lady and The Turn of the Screw: Henry James and Melodrama. London: Macmillan Education. стр. 76. ISBN 978-0-333-49238-3.
- ^ Beidler 1995, стр. 131.
- ^ Edel, Leon (1969). Henry James: The Treacherous Years, 1895-1901. London: Hart-Davis. стр. 191—203.
- ^ а б Reed 2008, стр. 103.
- ^ а б Beidler 1995, стр. 133.
- ^ Wilson, Edmund (1938). „The Ambiguities of Henry James, revised”. The Triple Thinkers. Harcourt, Brace, and Co.: 122—164.
- ^ Kirby, David (1991). The Portrait of A Lady and The Turn of the Screw: Henry James and Melodrama. London: Macmillan Education. стр. 78—81. ISBN 978-0-333-49238-3.
- ^ Beidler 1995, стр. 134-137.
- ^ Siebers, Tobin (1983). „Hesitation, History, and Reading: Henry James' The Turn of the Screw”. Texas Studies in Literature and Language. 25: 559—573.
- ^ Heller, Terry (1989). The Turn of the Screw: Bewildered Visions. Massachusetts: Twayne's Publishers. стр. 14—15.
- ^ Brooke-Rose, Christine (1976). „The Squirm of the True, II: A Structural Analysis of Henry James' The Turn of the Screw”. PTL: A Journal for Descriptive Poetics and Theory of Literature. 1: 513—46.
- ^ Rowe, John Carlos (1984). „Psychoanalytical Significances: The Use and Abuse of Uncertainty in The Turn of the Screw”. The Theoretical Dimensions of Henry James. Madison: University of Wisconsin Press. стр. 144.
- ^ Macleod, Norman (1988). „Stylistics and the Ghost Story: Punctuation, Revisions, and Meaning in The Turn of the Screw”. Ур.: Anderson, John M.; Macleod, Norman. Edinburgh Studies in the English Language. Edinburgh: John Donald. стр. 133—55.
- ^ Bottiroli, Giovanni (2019-12-15). „The Turn of the Screw. A tale that "turns"”. Enthymema (на језику: енглески) (24): 43—58. ISSN 2037-2426. S2CID 213522030. doi:10.13130/2037-2426/12584.
- ^ Kirby, David (1991). The Portrait of A Lady and The Turn of the Screw: Henry James and Melodrama. London: Macmillan Education. стр. 81. ISBN 978-0-333-49238-3.
- ^ Moon, Heath (1982). „More Royalist than the King: The Governess, the Telegraphist, and Mrs Gracedew”. Criticism. 24: 16—35.
- ^ Nardin, Jane (1978). „The Turn of the Screw: The Victorian Background”. Mosaic. 12 (1): 131—142.
- ^ McMaster, Graham (1988). „Henry James and India: A Historical Reading of The Turn of the Screw”. Clio. 18: 23—40.
- ^ Walton, Priscilla L. " 'What then on earth was I?": Feminine Subjectivity and The Turn of the Screw", in Beidler 1995, стр. 253–254.
- ^ Cohen, Paula Marantz (зима 1986). „Freud's Dora and James's Turn of the Screw: Two Treatments of the Female 'Case'”. Criticism. Wayne State University Press. 28 (1): 73—87. ISSN 0011-1589. JSTOR 23110359.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Окретај завртња на сајту Standard Ebooks
- The Turn of the Screw at Project Gutenberg (1898 book version)
The Turn of the Screw public domain audiobook at LibriVox
- Author's preface to the New York Edition text of The Turn of the Screw (1908) Архивирано 11 децембар 2016 на сајту Wayback Machine