Кшиштоф Пендерецки
Кшиштоф Пендерецки | |
---|---|
![]() | |
Лични подаци | |
Датум рођења | 23. новембар 1933 |
Место рођења | Дембица, Пољска |
Датум смрти | 29. март 2020 |
Место смрти | Краков, Пољска |
Кшиштоф Еугенијуш Пендерецки (пољ. Krzysztof Eugeniusz Penderecki; Дембица, 23. новембар 1933 — Краков, 29. март 2020)[1] био је пољски композитор, диригент и предавач музике. Представник је пољске школе компоновања шездесетих година. Био је професор и ректор Музичке академије у Кракову.
Компоновао је четири опере, осам симфонија и низ других оркестарских дела, инструменталне концерте, хорске поставке углавном религиозних текстова, као и камерна и инструментална дела. Његова најпрепознатљивија дела су Трени – жртвама Хирошиме, Страцти по св. Луки, Пољски реквијем и Симфонија бр. 3.
Студирао је компоновање на Државној вишој музичкој школи у Кракову (сада Музичка академија у Кракову), где је, након стицања дипломе, почео да ради као предавач. Први пут је славу стекао 1959. након премијерног извођења дела Строфе, Еманација и Давидови псалми на фестивалу Варшавска јесен. Широко признање стекао је својом композицијом Трени за гудачки оркестар, посвећеном жртвама атомског напада на Хирошиму, и хорским делом Страсти по св. Луки. Његова прва опера, Ђаволи из Лоудуна, премијерно је изведена у Хамбургу и Штутгарту 1969. године. Почевши од средине седамдесетих година композициони стил Пендерецког се променио, а његов први виолински концерт се фокусирао на полутон и тритон. Осамдесетих година прошлог века настаје његово хорско дело Пољски реквијем.
Његова музика је коришћена у многим филмовима, као што су Истеривач ђавола Вилијама Фридкина, Исијавање Стенлија Кјубрика, Дивљи у срцу Дејвида Линча, Потомци Алфонса Куарона, Катин Аджеја Вајде и Затворено острво Мартина Скорсезеа. Писао је и музику за многе пољске филмове[2].
За свој рад добио је многе престижне награде, укључујући Prix Italia два пута: 1967. и 1968, и Греми четири пута: 1988, 1999. (две) и 2017. године. Бројни универзитети у Европи и Сједињеним Државама доделили су му почасни докторат. Био је почасни грађанин Бидгошча , као и почасни председник Савеза пољских композитора[3]. Добио је низ државних награда. Одликован је највишим орденом Пољске, Орденом белог орла. Више пута је био номинован за музичку награду „Фридерик" у категорији класичне музике (укључујући четири пута у категорији композитора класичне музике године). Године 2009. добио је награду Златни Фридерик за животно дело у класичној музици[4].
Био је члан Пољске академије вештина[5] и Фонографске академије ЗПАВ.
Гардијан га је 2012. назвао „највероватније највећим живим пољским композитором“[6].
Ране године
[уреди | уреди извор]Рођен је 23. новембра 1933. у Дембици[7]. Био је син адвоката Тадеуша Пендерецког и Зофије Бергер[8]. Потицао је из породице са уметничком традицијом[9] – његов отац и деда су такође били музичари; његов рођак је био Тадеуш Кантор[10].
Са шест година[11] похађао је часове клавира[9], које је прекинуо због непедагошког приступа наставника[11]. По завршетку Другог светског рата почео је да учи да свира виолину[11] . Радио је и са Станиславом Далом[11], са којим је почео да пише своје прве композиције[11] – недостатак нотних записа етида за виолину због рата приморао их је да самостално пишу вежбе[11]. Такође је похађао часове компоновања код Франћишка Сколишевског. У годинама 1955–1958 студирао је компоновање на Државној вишој музичкој школи у Кракову у класи Артура Малавског.
Каријера
[уреди | уреди извор]Године 1959. за композиције: Строфе, Еманације и Давидови псалми освојио је прве три награде на конкурсу Савеза пољских композитора[11]. Као награду је добио стипендију која му је омогућила да студира на универзитету у иностранству[11].
Истовремено је почео да компонује музику за позориште и филм. Прва позоришна представа са музиком Пендерецког била је Златни кључ Екатерине Борисове у режији Владислава Јареме (премијера 12. маја 1957. у Кракову у Позоришту лутака „Гротеска” )[12]. Године 1959. у Студију анимираног филма у Белско-Бјалој ствара музику за први анимирани филм Буландра и ђаво, у режији Јержија Цицмана и Лехослава Маршалека[13]. Године 1959. написао је партитуру за први кратки играни филм Јана Ломњицког, Nie ma konca wielkiej wojny (Нема краја Великог рата)[14]. У наредним годинама компоновао је преко двадесет оригиналних музичких поставки за драмске представе и преко четрдесет за луткарске представе. Компоновао је оригиналну музику за најмање једанаест документарних и играних филмова, као и двадесет пет анимираних филмова за одрасле и децу[15].
Међународну славу стекао је делима са оригиналним звучним решењима, често користећи неконвенционалне технике артикулације[16] (нпр. лупкање по дну жичаних инструмената). Ова композициона техника названа је соноризам и у овом стилу су компоноване између осталог Страсти по св. Луки. Убрзо након тога компоновао је своју прву оперу Ђаволи из Лоудуна, чија је премијера била 20. јуна 1969. у Хамбуршкој опери, у режији Конрада Свинарског.
Од 1973. био је диригент, водио је пољске и светске симфонијске ансамбле, изводио је, између осталог, дела Бетовена, Шуберта, Менделсона, Шостаковича, као и своја сопствена дела.
Од 1978. био је члан Друштвеног одбора за рестаурацију краковских споменика (СКОЗК) .
Године 1996. компоновао је симфонију-ораторијум Седам капија Јерусалима, коју је наручио Град Јерусалим поводом 3000. годишњице Светог града; прво извођење је одржано у Јерусалиму 9. јануара 1997. године, а прво извођење у Пољској одржано је у Варшави 14. марта 1997. године.
Основао је међународну музичку академију Европски центар музике у Луславицама, где је живео од 1976. Отварање академије одржано је 21. маја 2013.[17][18].
Дело
[уреди | уреди извор]Био је један од првих композитора који је користио технику издвајања звука из традиционалних инструмената на нетрадиционалне начине[16] – соноризмом. Овај стил карактеришу, на пример, дела Трени – Жртвама Хирошиме, Полиморфија и Де натура сонорис, као и Страсти по св. Луки.
На оригиналан начин спроводио је у дело захтеве тадашње авангарде. Један од њих је био „ненамерни алеаторизам “, који се састојао у нетачном бележењу партитура. С обзиром да је то изузетно отежавало извођење, због протеста извођача, композитор је у каснијим издањима дозвољавао да се ноте записују на конвенционалан, прецизан начин (као што се види у првом и каснијим издањима Страсти по св. Луки).
Почетком седамдесетих година оставља за собом сонористичку технику и све више компонује тонски, у стилу немачке симфонијске музике с краја 19. века (Симфонија за Бадње вече). Оптуживали су га да је "издао авангарду", али је овај стил наишао на одобравање у широј јавности. У Пољској су осамдесетих година прошлог века била популарна дела која се односе на политичке догађаје, нпр. Пољски реквијем, једно од дела укључених у тзв литургијски социјалистички реализам.
Фрагменте дела Пендерецког користио је Анджеј Вајда у филму „Катин“; музику је припремио Станислав Радван, а претходно Стенли Кјубрик у филму Исијавање.
Педагошке активности
[уреди | уреди извор]Убрзо након дипломирања почео је да предаје на свом матичном факултету. Његови ученици су, између осталих: Марек Стаховски, Абел Кожењовски, Станислав Радван, Антоњи Вит, Јоана Внук-Назарова и Кшиштоф Мејер[19].
Године 1972. Пендерецки, који није припадао Пољској уједињеној радничкој партији, захваљујући свом угледу и интервенцији групе универзитетских предавача у Министарству културе, био је предложен за ректора уместо Тадеуша Махла, којег су изабрале власти[20]. Државна виша музичка школа у Кракову је тада постала једини универзитет са непартијским врхом. Ректорство Пендерецког трајало је 15 година без прекида.
Смрт
[уреди | уреди извор]Преминуо је 29. марта 2020. у Кракову[21][22]. Урна са његовим пепелом је до сахране била постављена у базилици Св. Флоријана, а опело је одржано 2. априла 2020.[23][24] . Због пандемије, сахрана композитора одржана је две године након композиторове смрти, односно 29. марта 2022.[25] Пепео Кшиштофа Пендерецког сахрањен је у Националном пантеону у Кракову.
Приватан живот
[уреди | уреди извор]У 21. години оженио се својом средњошколском другарицом, пијанисткињом Барбаром Грацом[26], која је узела његово презиме[27]. Имали су ћерку Беату, која је дипломирала на Музичкој академији и била новинарка пољског радија у Кракову.
После развода са Барбаром, 19. децембра 1965.[28] оженио се Елжбијетом Солечком, која је такође узела његово презиме. Имали су двоје деце, Лукаша (рођен 1966)[26] и Доминику (рођена 1971)[26]. Син је завршио четири факултета: медицину, психологију, менаџмент и полонистику, а бавио се и психијатријом[29], а ћерка је дипломирала италијанску филологију[29].
Постао је члан почасног комитета за развој онколошког центра Лублинске области Свети Јован Дукљански[30] 13. новембра 2007.
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ „Krzysztof Penderecki”. rejestry-notarialne.pl.
- ^ FilmPolski.pl - Krzysztof Penderecki (на језику: пољски)
- ^ Nowe władze ZKP i nadania tytułów honorowych 2015 Непознати параметар
|inventor=
игнорисан (помоћ) - ^ Nie żyje Krzysztof Penderecki, 2020-03-29
- ^ Polska Akademia Umiejętności – Członkowie PAU Архивирано на сајту Wayback Machine (25. август 2011).
- ^ Michaels, Sean (23 stycznia 2012). „Jonny Greenwood reveals details of Krzysztof Penderecki collaboration”. The Guardian. Проверите вредност парамет(а)ра за датум:
|date=
(помоћ) - ^ Kto jest kim w Polsce: informator biograficzny. Warszawa: Wydawnictwo „Interpress”. 1993. стр. 547. ISBN 83-223-2644-0.
- ^ „Krzysztof Penderecki – opowieść o życiu i twórczości”. Onet. 2013-11-24.
- ^ а б Zwierzenia kontrolowane. Warszawa: Prószyński i S-ka. 2004. стр. 131. ISBN 83-7337-452-3.
- ^ „Mistrz”. Wprost. 2018-11-18.
- ^ а б в г д ђ е ж Zwierzenia kontrolowane. Warszawa: Prószyński i S-ka. 2004. стр. 132—133. ISBN 83-7337-452-3.
- ^ Teatr Groteska
- ^ Filmy - SFR Bielsko-Biała, Архивирано из оригинала 27. 02. 2021. г., Приступљено 22. 09. 2023
- ^ Nie ma końca wielkiej wojny (на језику: пољски)
- ^ O projekcie – Muzyczny Ślad Krakowa (на језику: пољски)
- ^ а б Zwierzenia kontrolowane. Warszawa: Prószyński i S-ka. 2004. стр. 134—135. ISBN 83-7337-452-3.
- ^ Europejskie Centrum Muzyki w Lusławicach – Bryła (на језику: пољски)
- ^ Otwarcie Europejskiego Centrum Muzyki Krzysztofa Pendereckiego (на језику: енглески)
- ^ Krzysztof Meyer, Mistrzowie i przyjaciele, Kraków 2012, s. 176.
- ^ P. Ćwikliński, J. Ziarno. Pasja. O Krzysztofie Pendereckim. POW BWG 1993, s. 63.
- ^ NIE ŻYJE KRZYSZTOF PENDERECKI
- ^ Lewis, Daniel (29. 3. 2020), „Krzysztof Penderecki, Polish Composer With Cinematic Flair, Dies at 86”, The New York Times
- ^ Urna z prochami Krzysztofa Pendereckiego złożona w bazylice św. Floriana w Krakowie, 2. 4. 2020
- ^ „Penderecki nie żyje blisko rok. Nadal go nie pochowano, rodzina ma ważny powód”. wp.pl. 11. 3. 2021.
- ^ Krzysztof Penderecki spoczął w Panteonie Narodowym. Kondukt na ulicach Krakowa, uroczystości w świątyniach (на језику: пољски), 29. 3. 2022
- ^ а б в Kompozytor, dyrygent, pedagog. Sylwetka Krzysztofa Pendereckiego, polskieradio.pl, [dostęp:] 3 kwietnia 2020.
- ^ Agnieszka Groza, Krzysztof Penderecki – opowieść o życiu i twórczości, kultura.onet.pl, 23 listopada 2013.
- ^ „Byli razem ponad pół wieku... Oto niezwykła historia Krzysztofa i Elżbiety Pendereckich”. viva.pl. 29. 3. 2020.
- ^ а б [autor:] Mg, styl.pl, Penderecki poderwał żonę, gdy miała 16 lat. Ile miał on?, fakt.pl, 19 czerwca 2015.
- ^ „Koncert dedykowany Centrum Onkologii Ziemi Lubelskiej”. 2007-11-13. Архивирано из оригинала 05. 12. 2012. г. Приступљено 22. 09. 2023.