Калисто (сателит)
Калисто | |
---|---|
| |
Планета | Јупитер |
Откриће | |
Открио | Галилео Галилеј |
Датум открића | 7. јануар 1610.[1] |
Карактеристике орбите | |
Средњи полупречник орбите | 1.882.700 km |
Периапсис | 1.869.000 km |
Апоапсис | 1.897.000 km |
Екцентрицитет | 0,0074 |
Период револуције | 16,689 дана |
Просечна брзина револуције | 8,204 km/s[2] |
Период ротације | синхрона (16,689 дана) |
Нагиб | 0,192° (у односу на локалну Лапласову раван) |
Физичке карактеристике | |
Средњи полупречник | 2.410,3 ± 1,5 km |
Површина | 73.000.000 km² |
Маса | 1,075938±0,000137×1023 kg |
Запремина | 5,9×1010 km³ |
Густина | 1,8344 ± 0,0034 g/cm³ |
Гравитација | 1,235[а] m/s² |
Магнитуда | 5,65[3] |
Албедо | 0,22 |
Калисто (грч. Καλλιστώ [Kallistó]) је месец планете Јупитер. Открио га је италијански астроном Галилео Галилеј 1610. године. То је трећи по величини месец у Сунчевом систему, а други по величини Јупитеров месец, после Ганимеда. Пречник овог месеца износи 4.800 km, дакле 99% планете Меркур, а његова маса 1,08 × 1023 kg, што је трећина масе поменуте планете. Четврти је Галилејев сателит по удаљености од Јупитера, са полупречником орбите од око 1.880.000 km.[4] Не учествује у стварању орбиталне резонанце која утиче на три унутрашња Галилејева сателита — Ио, Европу и Ганимед, па зато не трпи приметан плимски талас. Окреће се синхронизовано током свог опходног времена, па је увек истом страном окренут ка Јупитеру.[5] Калистова површина је мање под утицајем Јупитерове магнетосфере од унутрашњих сателита, јер је његова орбита удаљенија.[6][7][8]
Калисто се састоји од приближно једнаких количина стена и леда, са густином од око , најнижом густином и површинском гравитацијом међу главним Јупитеровим месецима. Једињења откривена 1,83 g/cm3спектроскопски на површини укључују водени лед,[9] угљен-диоксид,[10][11] силикате и органска једињења. Истраживање свемирског брода Галилео открило је да Калисто можда има мало силикатно језгро и вероватно подземни океан течне воде[9] на дубинама већим од . 100 km[12][13]
Површина Калиста је најстарија и са највише кратера у Сунчевом систему.[14] Његова површина је потпуно прекривена ударним кратерима.[15] Он не показује никакве знакове подземних процеса као што су тектонике плоче или вулканизам, без знакова да се геолошка активност уопште икада догодила, и сматра се да је еволуирао претежно под утицајем удара.[16] Истакнуте површинске карактеристике укључују структуре са више прстенова, ударне кратере различитог облика и ланце кратера (катене) и повезане скарпе, гребене и наслаге.[16] У малом обиму, површина је разнолика и састоји се од малих, светлуцавих мразних наслага на врховима високих тачака, окружених ниским, глатким покривачем од тамног материјала.[17] Сматра се да је ово резултат деградације малих облика рељефа изазване сублимацијом, што је подржано општим дефицитом малих ударних кратера и присуством бројних малих грумена, за које се сматра да су њихови остаци.[18] Апсолутна старост рељефа није позната.
Калисто је окружен изузетно танком атмосфером која се састоји од угљен-диоксида[10] и вероватно молекуларног кисеоника,[11] као и прилично интензивном јоносфером.[19] Сматра се да је Калисто настао спором акрецијом из диска гаса и прашине који су окруживали Јупитер након његовог формирања.[20] Калистово постепено повећање и недостатак плимног загревања значило је да није било довољно топлоте за брзу диференцијацију. Спора конвекција у унутрашњости Калиста, која је почела убрзо након формирања, довела је до делимичне диференцијације и вероватно до формирања подземног океана на дубини од 100–150 km и малог, стеновитог језгра.[21]
Вероватно присуство океана на Калисту оставља отворену могућност да би на њему могао да постоји живот. Међутим, сматра се да су услови неповољнији него у оближњој Европи.[22] Различите свемирске сонде од Пионира 10 и [[Pioneer 11|11]] до Галилеја и Касинија проучавале су Калиста. Због ниског нивоа радијације, Калисто се дуго сматрао најпогоднијим местом за људску базу за будућа истраживања Јовијанског система.[23][24]
Историја
[уреди | уреди извор]Откриће
[уреди | уреди извор]Галилео је открио Калиста у јануару 1610, заједно са три друга велика Јовијанска месеца — Ганимедом, Ијом и Европом.[25]
Име
[уреди | уреди извор]Калисто је добио име по једном од многих Зевсових љубавника или других сексуалних партнера у грчкој митологији. Калисто је била нимфа (или, према неким изворима, Ликаонова ћерка) која је била повезана са богињом лова, Артемидом.[26] Име је предложио Сајмон Мариус убрзо након Калистовог открића.[27] Маријус је ту сугестију приписао Јоханесу Кеплеру.[26]
... autem celebrantur tres fœminæ Virgines, quarum furtivo amore Iupiter captus & positus est... Calisto Lycaonis... filia... à me vocatur... Quartus denique Calisto... [Io,] Europa, Ganimedes puer, atque Calisto, lascivo nimium perplacuere Jovi.
... три младе жене које је Јупитер заробио због тајне љубави биће почашћене, [укључујући] Калисто, Ликаонову кћер... Коначно, четврти [месец] се зове Калисто... Ија, Европа, дечак Ганимеда, а Калисто је веома обрадовала похотног Јупитера.[28]
Међутим, имена Галилејевих сателита су дуго времена пала у немилост и нису поново оживела у општој употреби све до средине 20. века. У великом делу раније астрономске литературе, Калисто се помиње по својом римском нумеричком ознаком, системом који је увео Галилеј, као Јупитер IV или као „четврти Јупитеров сателит“.[29]
Не постоји утврђени придевски облик имена. Придевски облик грчког Καλλιστῴ Kallistōi је Καλλιστῴος Kallistōi-os, од чега се може очекивати латински Callistōius и енглески *Callistóian, паралелно са Sapphóian за Sapphōi[30] и Летојан за Lētōi.[31] Међутим, јота индекс се често изоставља из таквих грчких имена (уп. Inóan[32] из Īnōi[33] и Argóan[34] из Argōi[35]), и заиста се налази аналогни облик Калистојски.[36][37][38] Код Вергилија, друга споредна основа се појављује на латинском: Callistōn-,[39] али се одговарајући калистонски ретко појављује на енглеском.[40] Такође се виде ад хок облици, као што су Callistan,[18] Callistian[41] и Callistean.[42][43]
Напомене
[уреди | уреди извор]- ^ Escape velocity derived from the mass (m), the gravitational constant (G) and the radius (r): .
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Galilei, G.; Sidereus Nuncius Архивирано 2001-02-23 на сајту Archive.today (March 13, 1610)
- ^ Schubert, G.; Anderson, J. D.; Spohn, T.; McKinnon, W. B. (2004). „Interior composition, structure and dynamics of the Galilean satellites”. Ур.: Bagenal, F.; Dowling, T. E.; McKinnon, W. B. Jupiter : the planet, satellites, and magnetosphere. New York: Cambridge University Press. стр. 281—306. ISBN 978-0521035453. OCLC 54081598.
- ^ „Classic Satellites of the Solar System”. Observatorio ARVAL. Архивирано из оригинала 9. 7. 2011. г. Приступљено 13. 7. 2007.
- ^ „Planetary Satellite Mean Orbital Parameters”. Jet Propulsion Laboratory, California Institute of Technology.
- ^ Musotto, Susanna; Varadi, Ferenc; Moore, William; Schubert, Gerald (2002). „Numerical Simulations of the Orbits of the Galilean Satellites”. Icarus. 159 (2): 500—504. Bibcode:2002Icar..159..500M. doi:10.1006/icar.2002.6939.
- ^ Калисто на интернет-страници „nineplanets.org“, приступљено 8. 4. 2013.
- ^ Cooper, John F.; Johnson, Robert E.; Mauk, Barry H.; Garrett, Garry H.; Gehrels, Neil (2001). „Energetic Ion and Electron Irradiation of the Icy Galilean Satellites” (PDF). Icarus. 139 (1): 133—159. Bibcode:2001Icar..149..133C. doi:10.1006/icar.2000.6498. Архивирано из оригинала (PDF) 16. 1. 2012. г. Приступљено 25. 10. 2011.
- ^ „Exploring Jupiter – JIMO – Jupiter Icy Moons Orbiter – the moon Callisto”. Space Today Online.
- ^ а б Chang, Kenneth (12. 3. 2015). „Suddenly, It Seems, Water Is Everywhere in Solar System”. The New York Times. Приступљено 12. 3. 2015.
- ^ а б Carlson, R. W.; et al. (1999). „A Tenuous Carbon Dioxide Atmosphere on Jupiter's Moon Callisto” (PDF). Science. 283 (5403): 820—821. Bibcode:1999Sci...283..820C. CiteSeerX 10.1.1.620.9273
. PMID 9933159. doi:10.1126/science.283.5403.820. Архивирано из оригинала (PDF) 3. 10. 2008. г. Приступљено 10. 7. 2007.
- ^ а б Liang, M. C.; Lane, B. F.; Pappalardo, R. T.; et al. (2005). „Atmosphere of Callisto”. Journal of Geophysical Research. 110 (E2): E02003. Bibcode:2005JGRE..11002003L. doi:10.1029/2004JE002322
.
- ^ Kuskov, O.L.; Kronrod, V.A. (2005). „Internal structure of Europa and Callisto”. Icarus. 177 (2): 550—369. Bibcode:2005Icar..177..550K. doi:10.1016/j.icarus.2005.04.014.
- ^ Showman, A. P.; Malhotra, R. (1. 10. 1999). „The Galilean Satellites”. Science. 286 (5437): 77—84. PMID 10506564. S2CID 9492520. doi:10.1126/science.286.5437.77.
- ^ „Callisto – Overview – Planets – NASA Solar System Exploration”. NASA Solar System Exploration. Архивирано из оригинала 28. 3. 2014. г.
- ^ Glenday, Craig (2013). Guinness Book of World Records 2014. Guinness World Records Limited. стр. 187. ISBN 978-1-908843-15-9.
- ^ а б Greeley, R.; Klemaszewski, J. E.; Wagner, L.; et al. (2000). „Galileo views of the geology of Callisto”. Planetary and Space Science. 48 (9): 829—853. Bibcode:2000P&SS...48..829G. doi:10.1016/S0032-0633(00)00050-7.
- ^ Moore, Jeffrey M.; Chapman, Clark R.; Bierhaus, Edward B.; et al. (2004). „Callisto” (PDF). Ур.: Bagenal, Fran; Dowling, Timothy E.; McKinnon, William B. Jupiter: The planet, Satellites and Magnetosphere. Cambridge University Press. Архивирано из оригинала (PDF) 27. 03. 2009. г. Приступљено 30. 12. 2021.
- ^ а б Moore, Jeffrey M.; Asphaug, Erik; Morrison, David; Spencer, John R.; Chapman, Clark R.; Bierhaus, Beau; Sullivan, Robert J.; Chuang, Frank C.; Klemaszewski, James E.; Greeley, Ronald; Bender, Kelly C.; Geissler, Paul E.; Helfenstein, Paul; Pilcher, Carl B. (1999). „Mass Movement and Landform Degradation on the Icy Galilean Satellites: Results of the Galileo Nominal Mission”. Icarus. 140 (2): 294—312. Bibcode:1999Icar..140..294M. doi:10.1006/icar.1999.6132.
- ^ Kliore, A. J.; Anabtawi, A.; Herrera, R. G.; et al. (2002). „Ionosphere of Callisto from Galileo radio occultation observations” (PDF). Journal of Geophysical Research. 107 (A11): 1407. Bibcode:2002JGRA.107kSIA19K. doi:10.1029/2002JA009365
. hdl:2027.42/95670.
- ^ Canup, Robin M.; Ward, William R. (2002). „Formation of the Galilean Satellites: Conditions of Accretion” (PDF). The Astronomical Journal. 124 (6): 3404—3423. Bibcode:2002AJ....124.3404C. doi:10.1086/344684.
- ^ Spohn, T.; Schubert, G. (2003). „Oceans in the icy Galilean satellites of Jupiter?” (PDF). Icarus. 161 (2): 456—467. Bibcode:2003Icar..161..456S. doi:10.1016/S0019-1035(02)00048-9.
- ^ Lipps, Jere H.; Delory, Gregory; Pitman, Joe; et al. (2004). Hoover, Richard B; Levin, Gilbert V; Rozanov, Alexei Y, ур. „Astrobiology of Jupiter's Icy Moons” (PDF). Proc. SPIE. Instruments, Methods, and Missions for Astrobiology VIII. 5555: 10. Bibcode:2004SPIE.5555...78L. S2CID 140590649. doi:10.1117/12.560356. Архивирано из оригинала (PDF) 20. 8. 2008. г.
- ^ Trautman, Pat; Bethke, Kristen (2003). „Revolutionary Concepts for Human Outer Planet Exploration (HOPE)” (PDF). NASA. Архивирано из оригинала (PDF) 19. 1. 2012. г.
- ^ Troutman, Patrick A.; Bethke, Kristen; Stillwagen, Fred; Caldwell, Darrell L. Jr.; Manvi, Ram; Strickland, Chris; Krizan, Shawn A. (28. 1. 2003). „Revolutionary Concepts for Human Outer Planet Exploration (HOPE)”. AIP Conference Proceedings. 654: 821—828. Bibcode:2003AIPC..654..821T. doi:10.1063/1.1541373. hdl:2060/20030063128
.
- ^ Galilei, G. (13. 3. 1610). Sidereus Nuncius.
- ^ а б „Satellites of Jupiter”. The Galileo Project. Приступљено 31. 7. 2007.
- ^ Marius, S. (1614). Mundus Iovialis anno M.DC.IX Detectus Ope Perspicilli Belgici.
- ^ Marius, Simon (1614). Mundus Iovialis: anno MDCIX detectus ope perspicilli Belgici, hoc est, quatuor Jovialium planetarum, cum theoria, tum tabulæ. Nuremberg: Sumptibus & Typis Iohannis Lauri. стр. B2, recto and verso (images 35 and 36), with erratum on last page (image 78). Приступљено 30. 6. 2020.
- ^ Barnard, E. E. (1892). „Discovery and Observation of a Fifth Satellite to Jupiter”. Astronomical Journal. 12: 81—85. Bibcode:1892AJ.....12...81B. doi:10.1086/101715.
- ^ The Thistle, January 1903, vol. I, no. 2, p. 4
- ^ E. Alan Roberts (2013) The Courage of Innocence: (The Virgin of Phileros), p. 191
- ^ George Stuart (1882) The Eclogues, Georgics, and Moretum of Virgil, p. 271
- ^ Ino. Charlton T. Lewis and Charles Short. A Latin Dictionary on Perseus Project.
- ^ Noah Webster (1832) A Dictionary of the English Language
- ^ Argo. Charlton T. Lewis and Charles Short. A Latin Dictionary on Perseus Project.
- ^ Klemaszewski, J.A.; Greeley, R. (2001). „Geological Evidence for an Ocean on Callisto” (PDF). Lunar and Planetary Science XXXI. стр. 1818.
- ^ Steven Croft (1985) "Ripple Ring Basins on Ganymede and Callisto", [ibid] p. 206
- ^ David M. Harland (2000) Jupiter Odyssey: The Story of NASA's Galileo Mission, p. 165
- ^ Genitive Callistūs or Callistōnis. Callisto. Charlton T. Lewis and Charles Short. A Latin Dictionary on Perseus Project.
- ^ Monthly notices of the Royal Astronomical Society, v.71, 1911
- ^ P. Leonardi (1982), Geological results of twenty years of space enterprises: Satellites of Jupiter and Saturn, in Geologica romana, p. 468.
- ^ Pierre Thomas & Philippe Mason (1985) "Tectonics of the Vahalla Structure on Callisto", Reports of Planetary Geology and Geophysics Program – 1984, NASA Technical Memorandum 87563, p. 535
- ^ Jean-Pierre Burg & Mary Ford (1997) Orogeny Through Time, p. 55
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Калисто на интернет-страници НАСА посвећеној истраживању Сунчевог система
- Callisto page at The Nine Planets
- Callisto page at Views of the Solar System
- Callisto Crater Database from the Lunar and Planetary Institute
- Images of Callisto at JPL's Planetary Photojournal
- Movie of Callisto's rotation from the National Oceanic and Atmospheric Administration
- Callisto map with feature names from Planetary Photojournal
- Callisto nomenclature and Callisto map with feature names from the USGS planetary nomenclature page
- Paul Schenk's 3D images and flyover videos of Callisto and other outer solar system satellites
- Google Callisto 3D, interactive map of the moon