Zdravko Pečar
zdravko pečar | |
---|---|
![]() | |
Lični podaci | |
Datum rođenja | 2. februar 1922. |
Mesto rođenja | Čakovec, ![]() |
Datum smrti | decembar 1994.72 god.) ( |
Mesto smrti | Rovinj, Hrvatska |
Profesija | diplomata, novinar |
Delovanje | |
Član KPJ od | 1943. |
Učešće u ratovima | Narodnooslobodilačka borba |
Zdravko Pečar (Čakovec, 2. februar 1922 — Rovinj, decembar 1994) je bio jugoslovenski novinar i ambasador SFRJ u Maliju.
Za vreme Drugog svetskog rata bio je član redakcije lista „Naprijed”, a posle oslobođenja bio je urednik listova „Politika”, glavni urednik „Međunarodne politike” i dopisnik „Borbe” iz Egipta i nekih drugih afričkih zemalja. U Institutu za izučavanje radničkog pokreta bio je samostalni istraživač (1963—1967). Kao novinar i publicista objavio je niz članaka i rasprava iz oblasti međunarodnih odnosa i međunarodne politike. Od 1967. godine je u diplomatskoj službi.
Nosilac je većeg broja odlikovanja, kako jugoslovenskih, tako i stranih.
Njegova žena bila je Veda Zagorac. Zahvaljujući njihovoj kolekciji umetničkih predmeta osnovan je Muzej afričke umetnosti (Beograd).
Detinjstvo i mladost
[uredi | uredi izvor]Zdravko Pečar rođen je 2. februara 1922. godine u Čakovcu, Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca. Njegov otac Franjo bio je vlasnik trgovačke radnje. Majka mu se zvala Marija. Na osnovu fotografija iz njegove zaostavštine očito je da je imao bezbrižne dečačke i mladićke dane, koje je provodio na izletima, u pozorišnoj trupi i na moru.[1]
U Zagrebu je 1940. godine završio „Prvu klasičnu gimnaziju viteškog kralja Aleksandra I Ujedinitelja”, u koju je došao iz Varaždinske gimnazije, gde mu nije prijala „strogost franjevaca.”[1] Zaposlio se kao „umni nadničar” kod Rudarskog glavarstva u Zagrebu pred kraj 1940. godine, odakle su ga već 22. aprila 1941, odmah po preuzimanju vlasti, ustaše otpustile. Verovatno kao „sumnjivi element” (Pečar je pristupio SKOJ-u tokom školovanja), odveden je u logor NDH gde je bio zatočen od avgusta do septembra 1941. godine.[1]
Drugi svetski rat
[uredi | uredi izvor]Zdravko Pečar je tvrdio da je u NOB, i to u Prvu zagrebačku udarnu grupu, stupio 15. novembra 1941. godine. Iste godine, 6. decembra, upisao je Pravni fakultet u Zagrebu. Krajem 1941. i početkom 1942. godine Pečar je bio najpre u partizanskim odredima, a zatim na oslobođenoj teritoriji. O sličnosti ideja koje je delio sa svojom suprugom Vedom govori to da je u rat poneo samo „Balade Petrice Kerempuha” Miroslava Krleže. Od samog početka NOB-a Pečar uglavnom radi u propagandi i piše za partizanske listove, najpre za „Naprijed”.
Rat provodi u izveštavanju sa različitih krajeva, naročito iz Slavonije. Učestvovao je u nekim većim borbama, poput bitke za Ludberg, koju su partizani izgubili, a Pečar je bio među malobrojnim preživelima. Ranjen je u napadu nemačkog aviona kod Voćina u Slavoniji 1943. godine. Rat završava u činu kapetana, te izveštava sa granica nove Jugoslavije.[1]
Nakon Drugog svetskog rata
[uredi | uredi izvor]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c9/UNEF_in_Sinai_%2810%29.tif/lossy-page1-220px-UNEF_in_Sinai_%2810%29.tif.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/15/Pe%C4%8Dar_Presenting_his_Letter_of_Credence_%283%29.tif/lossy-page1-220px-Pe%C4%8Dar_Presenting_his_Letter_of_Credence_%283%29.tif.jpg)
Posle rata postaje urednik „Politike” (1945-1946). Upisao je istoriju kao vanredni student na Filozofskom fakultetu u Beogradu (1946) gde je i diplomirao 1951. godine. Bio je urednik lista „Rad” (1947-1950). Radio je i pri uredu za informacije hrvatske vlade u Zagrebu od 1950. do 1952. godine. Osnovao je prestižni list „Međunarodna politika”. Od 1952. do 1962. godine Pečar je bio dopisnik svih najuticajnijih listova i agencija Jugoslavije („Borbe”, „Tanjuga”, „Politike”) s Bliskog istoka i Afrike.
Doktorirao je istoriju 1964. godine i radio u Institutu za izučavanje međunarodnog radničkog pokreta. Prešao je u SSIP (Savezni sekretarijat za inostrane poslove) 1967, nakon čega je bio ambasador u više afričkih zemalja u sledećih deset godina. Godine 1967. Pečar je postavljen za ambasadora SFRJ u Maliju, sa akreditacijama u Obali Slonovače i Gornjoj Volti. Godine 1973. postavljen je za ambasadora SFRJ u Gani, sa akreditacijama u susednim zemljama.
Bio je prvi direktor Radio Jugoslavije, važne institucije u jugoslovenskoj nesvrstanoj politici i propagandi. Na dužnost je stupio 1. januara 1978, da bi s tog mesta otišao u penziju 31. decembra 1984. Bio je i strastveni lovac. Govorio je engleski i francuski jezik, takođe je razumeo italijanski i ruski jezik. Posle razvoda od Vede Zagorac ponovo se oženio i sa suprugom Jasminom Pečar dobio kćerku. Bio je nosilac više jugoslovenskih i afričkih odlikovanja. Zdravko Pečar umro je u Rovinju 1994. godine.
Zdravko Pečar i Afrika
[uredi | uredi izvor]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b5/Zdravko_Pe%C4%8Dar_-_Nasser_Interview.tif/lossy-page1-220px-Zdravko_Pe%C4%8Dar_-_Nasser_Interview.tif.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/69/National_Liberation_Army_Soldiers_with_Zdravko_Pe%C4%8Dar_%283%29.jpg/220px-National_Liberation_Army_Soldiers_with_Zdravko_Pe%C4%8Dar_%283%29.jpg)
Opisujući u svojoj kapitalnoj monografiji „Afrika” svoje doživljaje sa ovog kontinenta, Zdravko Pečar kaže: „Bubnjevi već uveliko zovu na uzbunu od Konakrija do Akre, sve do juga Afrike, a beli ljudi kao da ne žele da ih čuju.”[1] Takav jak antikolonijalni diskurs, prelaženje zacrtanih kolonijalnih granica, podrška oslobodilačkoj borbi afričkih naroda i njeno propagiranje, bili su konstantan i istaknut deo tekstova, delanja i mišljenja Vede Zagorac i Zdravka Pečara.[1]
Afrika je u vreme najintenzivnijeg delovanja bračnog para Zagorac-Pečar bila veoma uzbudljivo mesto. Prolazila je kroz „zapanjujuće brzu dekolonijalizaciju” i borba između dva bloka polako se premeštala na taj kontinent.[1] U Egiptu se Pečar smesta istakao; bio je prvi strani novinar koji je intervjuisao generala Nagiba, nominalnog vođu države, odmah posle državnog udara u Egiptu. Prati delovanje nove revolucionarne vlade, intervjuiše Nasera, prvi je foto-reporter koji na tlu Afrike fotografiše Tita prilikom njegove posete Egiptu 1955. godine.[1]
Proizvod zajedničkog rada Zdravka Pečara i Vede Zagorac bila je i prva monografija koja se bavi Egiptom u Jugoslaviji - „Republikanski Egipat” iz 1955. godine.Tri godine kasnije, proširenjem ovog teksta nastala je i kapitalna monografija „Egipat. Zemlja - narod - revolucija”.[1] Pretpostavlja se da se Vedin pisani doprinos ticao ekonomije, kulture i društva, a da je Zdravko pisao o politici, vojsci i istoriji. Godine 1957. Zdravko Pečar je objavio knjigu „Šta se dešava na Srednjem istoku”.
Pošto je francuska vojska od 1956/7. proterala veći deo alžirskih ustanika u susedni Tunis, Pečar je uskoro stigao tamo. Leta 1958. godine on je sa komandantom jednog bataljona Alžirske oslobodilačke vojske prešao francusku utvrdu i proveo dva meseca u bliskom praćenju alžirske borbe. Pečar je u Alžiru bio po partijskom zadatku i prenosio je poruke direktno jugoslovenskom državnom vrhu.
U alžirski rat bila je uključena i Veda Zagorac, takođe na polju propagande. S pozicije atašea za kulturu u jugoslovenskoj ambasadi u Tunisu, ona je doprinela organizovanju ogromne pomoći za alžirski narod.[1]
Svoje najveće putovanje po Africi Pečar je započeo 1959. godine. Tada se susreo sa najznačajnijim vođama afričkog oslobođenja kao što su: Patris Lumumba, Kvame Nkrumah, Holden Roberto, Leopold Sedar Sengor, Džulijus Njerere, Hejstings Kamuzu Banda i drugi.[1]
Godine 1964. Pečar je na Filozofskom fakultetu odbranio disertaciju „Istorija oslobodilačke borbe naroda Alžira”, a ovu je disertaciju kasnije pretvorio u monografiju „Alžir do nezavisnosti”. Knjige „Afrika” iz 1964. godine i „Afrička kretanja” iz 1965. godine predstavljale su dotad najkomletniji uvid u period afričke dekolonizacije, koji su istraživači zainteresovani za Afriku u Jugoslaviji koristili i decenijama kasnije.[1]
Zdravko Pečar i Muzej afričke umetnosti
[uredi | uredi izvor]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/Zdravko_Pe%C4%8Dar_at_Abu_Simbel.tif/lossy-page1-220px-Zdravko_Pe%C4%8Dar_at_Abu_Simbel.tif.jpg)
Posle decenija provedenih u Africi, 1977. godine Zdravko Pečar i Veda Zagorac približili su se jugoslovenskom vrhu, koji je podržao njihov novi projekat - Muzej afričke umetnosti. Ipak, njih dvoje nisu prisustvovali samom otvaranju Muzeja, već su za tu priliku poslali iz Gane pismo koje je javno i svečano pročitano prisutnima.
Ideja o osnivanju muzeja, prema kazivanju Zdravka Pečara, dobila je prve obrise u razmišljanjima Vede Zagorac. „Ona je težila formiranju reprezentativne zbirke koja bi bila grupisana na jednom mestu i prikazana u celini.” Sam Zdravko Pečar je o sakupljanju predmeta rekao:
Uvek opredeljen za otvoren, jasan, pomalo beskompromisan i bez zadnjih misli, razgovor, sa afričkim prijateljima dobro sam se razumevao. Sada da kažem nešto i o širem poreklu stotina ovih predmeta koje smo Veda i ja dvadeset i više godina tako strpljivo i zdušno prikupljali, bilo zajednički, bilo pojedinačno. Svaki od njih je prošao kroz naše ruke i posle velikih diskusija sa vlasnikom ili malijskim preprodavcem - đulom konačno dospeo i do glavnog grada Jugoslavije - Beograda. A Beograd je za Titova života našao u Africi najpouzdanije i najbrojnije prijatelje i partnere u pokretu nesvrstanih i zato je sa zadovoljstvom pohranio ove lepe predmete, od kojih bi mnogi propali da su ostali na vlažnom tlu svog pšorekla. I još nešto želim da naglasim. Svi predmeti naše zbirke izišli su iz Afrike sa dozvolama i pismenim odobrenjima nezavisnih vlada u nezavisnim državama. Verovatno zato naš muzej i ima u Africi status "najpovlaštenijeg prijatelja", sa svim atributima privilegija koje uz to idu.[2]
Zdravko Pečar je 1988. godine izabran za počasnog člana Udruženja jugoslovenskih afrikanista, a Muzeju afričke umetnosti je ostavio i svoju arhivu.
Bibliografija
[uredi | uredi izvor]- Pečar, Zdravko, Republikanski Egipat, Kultura, 1955.
- Pečar, Zdravko, Šta se dešava na Srednjem Istoku, Politika, 1957.
- Pečar, Zdravko, Buđenje Arapa, Prosvjeta, 1958.
- Pečar, Zdravko, Egipat, Kultura, 1958.
- Pečar, Zdravko, Alžirija v plamenih, Državna založba Slovenije, 1959.
- Pečar, Zdravko, Afrika, Naprijed, 1964.
- Pečar, Zdravko, Afrička kretanja, Naprijed, 1965.
- Pečar, Zdravko, Alžir, Sedma sila, 1965.
- Pečar, Zdravko, Alžir do nezavisnosti, Prosveta, 1967.
- Pečar, Zdravko, Algerie, Enterprise Nationale du livre, 1987.
Galerija
[uredi | uredi izvor]-
Zdravko Pečar u uniformi tokom Alžirskog rata za nezavisnost
-
Pečar sa Huarijem Bumedijenom u Alžiru
-
Na Akropolju
-
Pečar na Bosforu
-
Na safariju u Sudanu
-
Zdravko Pečar u Iraku
-
Pečar sa predsednikom Gvineje Ahmedom Seku Tureom
-
U diplomatskom vozilu
Reference
[uredi | uredi izvor]- ^ a b v g d đ e ž z i j k Radonjić, Nemanja (2017). „Bubnjevi revolucije: Veda Zagorac i Zdravko Pečar”. Nyimpa kor ndzizi: Čovek ne može opstati sam. (Re)konceptualizacija Muzeja afričke umetnosti - zbirke Vede i dr Zdravka Pečara: 160-172.
- ^ Pečar, Zdravko (1989). Muzej afričke umetnosti - zbirka Vede i dr Zdravka Pečara. Beograd: Muzej afričke umetnosti, NIRO "Dečje novine" Gornji Milanovac. str. 68. ISBN 86-367-0300-X.
Literatura
[uredi | uredi izvor]- Sladojević, Ana i Epštajn, Emilia (ur.) 2017. Nyimpa kor ndzizi: Čovek ne može opstati sam. (Re)konceptualizacija Muzeja afričke umetnosti - zbirke Vede i dr Zdravka Pečara. Beograd: Muzej afričke umetnosti. ISBN 978-86-85249-21-1.
- Ko je ko u Jugoslaviji. Beograd: Hronometar. 1970.
Spoljašnje veze
[uredi | uredi izvor]