Берингов мореуз
Берингово море | |
---|---|
![]() Берингов мореуз | |
![]() Наутичка карта Беринговог мореуза | |
Координате | 66° 30′ С; 169° 00′ З / 66.5° С; 169° З 66° 30′ С; 169° 00′ З / 66.5° С; 169° З |
Земље басена | Русија и Сједињене Државе |
Макс. ширина | 83 km (52 mi) km |
Прос. дубина | −50 m (−160 ft) m |
Водена површина на Викимедијиној остави |
Берингов мореуз је пролаз између рта Дежњев на Чукотском полуострву у Азији и рта Принц од Велса на полуострву Аљаска у Северној Америци. Спаја Чукотско море, део Северног леденог океана, са Беринговим морем, делом Тихог океана.
Широк је 35—86 км, а дубок 30—50 м. Од октобра до августа покривен је пловним ледом. Средином пролази државна граница Русије и САД, као и датумска граница. У пролазу се налазе и Диомедова острва. Први га је открио и њиме прошао са севера Семјон Иванович Дежњев 1648, а 80 година касније са јужне стране Витус Беринг 1728. по коме је и добио име. На основу Берингових истраживања 1728. и 1741. Русија је засновала своје право на Аљаску. Важност му је порасла 1935. отварањем Северног морског пута.
Берингов мореуз је био предмет научне теорије да су људи мигрирали из Азије у Северну Америку преко копненог моста познатог као Берингија када су нижи нивои океана - можда резултат глечера који су закључали огромне количине воде - изложили широк део морског дна,[1] како у садашњем мореузу, тако и у плитком мору северно и јужно од њега. Овај поглед на то како су Палео-Индијанци ушли у Америку је доминантан већ неколико деценија и наставља да буде најприхваћенији. Најмање од почетка 20. века забележени су и бројни успешни прелази без употребе чамца.
Географија и наука
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/16/Bering_Strait.jpeg/220px-Bering_Strait.jpeg)
Берингов мореуз је широк око 82 km (51 mi) на својој најужој тачки, између рта Дежњев, полуострва Чуко, Русија, најисточније тачке (169° 39' В) азијског континента и рта Принца од Велса, Аљаска, Сједињене Државе, најзападнија тачка (168° 05' З) Северноамеричког континента. Широк је 53 mi (85 km), а на најдубљој тачки је само 90 m (300 ft) у дубину.[2] Граничи се са Чукотским морем (део Арктичког океана) на северу и Беринговим морем на југу.[3][4] Теснац је јединствено станиште ретко насељено Јупицима, Инуитима и Чукчима који имају културне и језичке везе једни са другима.[5]
Експедиције
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0a/Operational_Navigation_Chart_C-8%2C_2nd_edition.jpg/220px-Operational_Navigation_Chart_C-8%2C_2nd_edition.jpg)
Најмање од 1562. европски географи су сматрали да између Азије и Северне Америке постоји Анијански мореуз. Године 1648, Семјон Дежњов је вероватно прошао кроз мореуз, али његов извештај није стигао у Европу. Руски морепловац данског порекла Витус Беринг ушао је у њега 1728. Године 1732, Михаил Гвоздев је први пут прешао из Азије у Америку. Џејмса Кук је посетио овај мореуз 1778. године на свом трећем путовању.
Амерички бродови су ловили гренландске китове у мореузу до 1847.[6]
У марту 1913, капетан Макс Готшалк (Немац) прешао је са источног рта Сибира у Шишмареф на Аљасци на псећим запрегама преко острва Малог и Великог Диомеда. Он је био први документовани савремени путник који је прешао из Русије у Северну Америку без употребе чамца.[7]
Године 1987, пливачица Лин Кокс је препливала стазу од 4,3 km (2,7 mi) између Диомедових острва од Аљаске до Совјетског Савеза у води на 3,3 °C (37,9 °F) током последњих година Хладног рата.[8][9] Заједнички су јој честитали амерички председник Роналд Реган и совјетски лидер Михаил Горбачов.[8]
У јуну и јулу 1989. три независна тима су покушала да пређу Берингов мореуз са првим модерним кајаком. Групе су биле: седам Аљасканаца, који су свој труд назвали Веслањем у сутра (тј. прелазак међународне датумске линије); британска експедиција од четири човека, Кајаци преко Беринговог мореуза; и тим Калифорнијаца у бајдарки од три особе, на челу са Џимом Нојесом (који је своју амбициозну експедицију започео као параплегичар). Калифорнијце је пратила филмска екипа у умијаку, чамцу од моржеве коже традиционалном за регион; они су снимали документарни филм Ледена завеса из 1991. у режији Џона Армстронга.[10][11]
У марту 2006, Британац Карл Бушби и француско-амерички авантуриста Димитри Кифер прешли су мореуз пешке, прешавши залеђени део од 90 km (56 mi) за 15 дана.[12] Убрзо су ухапшени јер нису ушли у Русију преко редовне улазне луке.[13]
Август 2008. обележио је први прелазак Беринговог мореуза коришћењем амфибијског друмског возила. Специјално модификовани Ланд Ровер Дефендер 110 возили су Стив Берџес и Ден Еванс преко мореуза у другом покушају након прекида првог због лошег времена.[14]
У фебруару 2012, корејски тим предвођен Хонг Сунг-Таеком прешао је мореуз пешке за шест дана. Кренули су са полуострва Чукотка, источне обале Русије 23. фебруара и стигли у Велс, западни приморски град Аљаске 29. фебруара.[15]
У јулу 2012, шест авантуриста повезаних са „Опасним водама“, реалистичко-авантуристичким емисијом, прешли су на хидроциклима, али су ухапшени и дозвољено им је да се врате на Аљаску на свом пловилима након што су накратко задржани у Лаврентији, административном центар Чукотског округа. Добро су третирани и обишли су сеоски музеј, али им није било дозвољено да наставе на југ дуж обале Пацифика. Они су имали визе, али је западна обала Беринговог мореуза затворена војна зона.[16]
Између 4. и 10. августа (по америчком времену) 2013. године, тим од 65 пливача из 17 земаља извео је штафетно пливање преко Беринговог мореуза, прво такво пливање у историји. Они су пливали су од рта Дежњева, Русија, до рта Принца од Велса, Сједињене Државе (отприлике 110 km (68 mi), због струје).[17][18] Они су имали су директну подршку руске морнарице, користећи један од њених бродова, и помоћ уз дозволу.
Предложени прелаз
[уреди | уреди извор]Физичка веза између Азије и Северне Америке преко Беринговог мореуза скоро је постала стварност 1864. године када је Руско-америчка телеграфска компанија започела припреме за копнену телеграфску линију која повезује Европу и Америку преко истока. Иницијатива је напуштена је када се подморски Атлантски кабл показао успешним.[19]
Даљи предлог за везу моста и тунела од источне Русије до Аљаске дао је француски инжењер барон Лоик де Лобел 1906. године. Руски цар Николај II издао је наредбу којом је овластио француско-амерички синдикат који је представљао де Лобел да започне рад на пројекту транс-сибирске аљаске железнице, али физички рад никада није започео.[20][21][22][23][24]
Дати су предлози за изградњу моста у Беринговом мореузу између Аљаске и Сибира. Упркос невиђеним инжењерским, политичким и финансијским изазовима, Русија је дала зелено светло за пројекат тунела ТКМ-Светски линк вредан 65 милијарди долара у августу 2011. Ако буде завршен, 103 km (64 mi) дуг тунел ће бити најдужи на свету.[25] Кина је разматрала изградњу железничке линије „Кина-Русија-Канада-Америка” која би укључивала изградњу подводног тунела дугог 200 km-long (120 mi) који би прешао Берингов мореуз.[26]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Beck, Roger B.; Black, Linda; Larry S. Krieger; Phillip C. Naylor; Dahia Ibo Shabaka (1999). World History: Patterns of Interaction
. Evanston, IL: McDougal Littell. ISBN 978-0-395-87274-1.
- ^ „Archived copy”. Архивирано из оригинала 2003-10-01. г. Приступљено 2007-10-27.
- ^ Woodgate, Rebecca. „CIRCULATION AND OUTFLOWS OF THE CHUKCHI SEA”. psc.apl.washington.edu. Архивирано из оригинала 2001-02-25. г. Приступљено 2021-04-27.
- ^ Dr. Alexander, Vera. „Why is the Bering Sea Important?”. Архивирано из оригинала 2003-12-05. г. Приступљено 27. 4. 2021.
- ^ Betsy Baker. Polar Institute. (November 2021). Beyond the Northern Sea Route: Enhancing Russian-United States Cooperation in the Bering Strait Region. Series: Polar Perspectives No. 8. Wilson Center website Retrieved 10 January 2022.
- ^ Willian John Dakin (1938), Whalemen Adventures, Sydney, Angus & Robertson, pp. 127.
- ^ „The Victoria Advocate – Google News Archive Search”. news.google.com.
- ^ а б Watts, Simon (2012-08-08). „Swim that broke Cold War ice curtain”. BBC News (на језику: енглески). Приступљено 2021-03-08.
- ^ "Swimming to Antarctica", CBS News, September 17, 2003
- ^ „Soviet kayakers cross Bering Strait”. UPI.
- ^ „Curtain of Ice” — преко www.imdb.com.
- ^ „Epic explorer crosses frozen sea”. BBC News. 3. 4. 2006. Приступљено 13. 1. 2012.
- ^ „Epic explorer detained in Russia”. BBC News. 4. 4. 2006. Приступљено 13. 1. 2012.
- ^ „Cape to Cape Expedition”. Приступљено 13. 1. 2012.
- ^ The Korea Herald (март 2012). „Korean team crosses Bering Strait”. koreaherald.com.
- ^ Andrew Roth (11. 7. 2012). „Journey by Sea Takes Awkward Turn in Russia”. The New York Times. Приступљено 12. 7. 2012.
- ^ „ТАСС: Спорт – На Аляске завершилась международная эстафета "моржей", переплывших Берингов пролив”. ТАСС.
- ^ „Bering Strait Swim – Russia to America”. Facebook.
- ^ Vevier, Charles (1959). „The Collins Overland Line and American Continentalism”. Pacific Historical Review. 3 (3): 237—253. JSTOR 3636469. doi:10.2307/3636469.
- ^ „San Francisco to St Petersburg by Rail! If the Tunnel is driven under Bering Strait will Orient meet Occident with Smile – or with Sword?”. San Francisco Call. 2. 9. 1906. Приступљено 23. 4. 2016.
- ^ Thinking Big: Roads and Railroads to Siberia. InterBering LLC. 1899. ISBN 9780665155185. Приступљено 23. 4. 2016.
- ^ Loicq de Lobel (2. 8. 1906). Le Klondyke, l'Alaska, le Yukon et les Iles Aléoutienne. Société Française d'Editions d'Art. ISBN 9780665155185. Приступљено 23. 4. 2016.
- ^ „FOR BERING STRAIT BRIDGE” (PDF). New York Times. 2. 8. 1906. Приступљено 23. 4. 2016.
- ^ James A. Oliver (2006). The Bering Strait Crossing: A 21st Century Frontier Between East and West.
- ^ Halpin, Tony (2011-08-20). „Russia plans $65bn tunnel to America”. The Sunday Times.
- ^ Tharoor, Ishaan (2014-05-09). „China may build an undersea train to America”. The Washington Post. Приступљено 2014-05-14.
Литература
[уреди | уреди извор]- Beck, Roger B.; Black, Linda; Larry S. Krieger; Phillip C. Naylor; Dahia Ibo Shabaka (1999). World History: Patterns of Interaction
. Evanston, IL: McDougal Littell. ISBN 978-0-395-87274-1.
- Oliver, James A. (2007). The Bering Strait Crossing. Information Architects. ISBN 978-0-9546995-6-7. Архивирано из оригинала 2019-07-13. г. Приступљено 2019-10-14.
- „Russia Plans World's Longest Undersea Tunnel”. Daily Tech. 2007-04-24. Архивирано из оригинала 2008-04-24. г. Приступљено 2008-01-11.
- Demuth, Bathsheba (2020). Floating Coast: An Environmental History of the Bering Strait. New York: W. W. Norton & Company. ISBN 0-393-63516-3. OCLC 1091237096.
- Fagundes, Nelson J.R.; Kanitz, Ricardo; Eckert, Roberta; Valls, Ana C.S.; Bogo, Mauricio R.; Salzano, Francisco M.; Smith, David Glenn; Silva Jr., Wilson A.; et al. (3. 3. 2008). „Mitochondrial Population Genomics Supports a Single Pre-Clovis Origin with a Coastal Route for the Peopling of the Americas”. American Journal of Human Genetics. 82 (3): 583—92. PMC 2427228
. PMID 18313026. doi:10.1016/j.ajhg.2007.11.013.
- Hoffecker, John F.; Elias, Scott A. (2007). Human ecology of Beringia. Columbia University Press. ISBN 978-0-231-13060-8. Приступљено 2016-04-10.
- Hoffecker, JF; Elias, SA; O'Rourke, DH (2014). „Anthropology. Out of Beringia?”. Science. 343 (6174): 979—80. Bibcode:2014Sci...343..979H. PMID 24578571. S2CID 19479091. doi:10.1126/science.1250768.
- Hey, Jody (2005). „On the Number of New World Founders: A Population Genetic Portrait of the Peopling of the Americas”. PLOS Biology. 3 (6): e193. PMC 1131883
. PMID 15898833. doi:10.1371/journal.pbio.0030193.
- Pielou, E. C. (1992). After the Ice Age: The Return of Life to Glaciated North America. Chicago: University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-66812-3.
- Pringle, Heather (2014). „Welcome to Beringia”. Science. 343 (6174): 961—63. Bibcode:2014Sci...343..961P. PMID 24578560. doi:10.1126/science.343.6174.961.
- British Columbia: From the Earliest Times to the Present, Vol .2, Chapter XXVII "The Sealing Industry and the Behring Sea Arbitration", E.O.S. Scholefield and F.W. Howay, S.J. Clarke Publ. Co, Vancouver, 1914.
Clark, George A. (март 1899). „The Scientific Expert and the Bering Sea Controversy”. Popular Science Monthly. 54.
- јавном власништву: Crackanthorpe, Montague Hughes (1911). „Bering Sea Arbitration”. Ур.: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (на језику: енглески). 3 (11 изд.). Cambridge University Press. стр. 776—777. Овај чланак укључује текст из публикације која је сада у
- Kroll, C. Douglas (2002). Commodore Ellsworth P. Bertholf: First Commandant of the Coast Guard. Naval Institute Press, Annapolis, Maryland. ISBN 978-1-55750-474-6.
- Strobridge, Truman R. and Dennis L. Noble (1999). Alaska and the U.S. Revenue Cutter Service 1867–1915. Naval Institute Press, Annapolis, Maryland. ISBN 978-1-55750-845-4.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Chisholm, Hugh, ур. (1911). „Bering Island, Sea and Strait”. Encyclopædia Britannica (на језику: енглески). 3 (11 изд.). Cambridge University Press. стр. 775—776.