Данило Николић
Данило Николић | |
---|---|
![]() Данило Николић, фотографија Радета Милисављевића | |
Лични подаци | |
Датум рођења | 2. фебруар 1926. |
Место рођења | Сплит, Краљевина СХС |
Датум смрти | 6. фебруар 2016.90 год.) ( |
Место смрти | Београд, Србија |
Данило Николић (Сплит, 2. фебруар 1926 — Београд, 6. фебруар 2016)[1][2] био је српски књижевник. Он је један од најзначајнијих приповедача и романописаца српске књижевности друге половине 20. века, чије су књиге вишеструко награђиване књижевним наградама. Његов легат налази се у Удружењу за културу, уметност и међународну сарадњу „Адлигат” у Београду.
Биографија
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ee/Danilo_Nikoli%C4%87_with_his_father_Spasoje_in_1940.jpg/200px-Danilo_Nikoli%C4%87_with_his_father_Spasoje_in_1940.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a1/Danilo_Nikoli%C4%87_with_his_high_school_%28gymnasium%29_classmates_in_1940.jpg/200px-Danilo_Nikoli%C4%87_with_his_high_school_%28gymnasium%29_classmates_in_1940.jpg)
Данило Николић рођен је 2. фебруара 1926. године у Сплиту, од оца Спасоја Николића, Никшићанина, иначе службеника Банске управе у Сплиту, и мајке Кристине, домаћице, из Зеленике у Боки Которској. Детињство и младост провео је на Косову и Метохији, у Витомирици код Пећи, где су се Николићи доселили 1924. године из Никшића. Прва два разреда основне школе завршио је у Витомирици, а остала два и гимназију у Пећи. У својим средњошколским данима започео је сарадњу са листом Јединство, као дописник из Метохије.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5b/Danilo_Nikoli%C4%87_in_the_Knez_Mihailova_Street_in_Belgrade.jpg/200px-Danilo_Nikoli%C4%87_in_the_Knez_Mihailova_Street_in_Belgrade.jpg)
Године 1946. добио је стипендију и отишао на студије у Београд, где је дипломирао на Правном факултету Универзитета у Београду. Као студент освојио је неколико награда за причу на разним књижевним конкурсима, због чега је 1950. године био позван да ради као сарадник у Радио Београду. Управо у овој информативној кући Николић ће провести свој радни век, где након дипломирања ради као новинар, потом као уредник у програмима за књижевност и културу, а до пензионисања и као уредник-драматург Драмског програма. За посебан допринос развоју новинарства добио је 1970. године Сребрну плакету Савеза новинара Југославије.
Прву књигу приповедака, „Мале поруке”, објавио је 1957. године. У својим раним делима, као и у неким каснијим, често се враћао својој родној Метохији, на врло суптилан начин приповедајући о људским судбинама и сложеним међунационалним односима.[1] Међу књигама приповетки запажене су још и „Повратак у Метохију”, „Улазак у свет”, за коју је добио Андрићеву награду 1997. године, потом „Списак грешака” и „Проветравање владара”.
Први роман објавио је 1989. године под називом „Власници бивше среће”, који је ушао у десет најбољих романа деценије. Написао је и роман „Краљица забаве”, за који је између осталог добио и Нолитову награду, Награду „Борисав Станковић” и Награду „Бранко Ћопић”, потом романе „Фајронт у Гргетегу”, за који је добио НИН-ову награду 1999. године, „Мелихат из Глог”, „Списак будућих покојника” и роман „Јесења свила”, за који је добио Награду „Меша Селимовић” 2001. године. Објавио је и антологију „Последње приче писане руком” (КОС, Београд, 1986).
Николићеве књиге преведене су на енглески, немачки, словеначки, чешки, албански, мађарски, македонски, летонски, бугарски, кинески, руски и француски језик. Заступљен је у бројним антологијама и изборима српске приповетке у земљи и иностранству.
За живота је важио за једног од омиљених фигура међу писцима[1], а називали су га „тихим корачником према Нобелу“, „највећим живим класиком",„ доајеном српске књижевности” и „иноватором оданом традицији”, који је својим делима сањао о повратку у Метохију.[3][4] Близак пријатељ био му је и Стеван Раичковић, са којим се свакодневно виђао у „Славији”.[1]
Преминуо је 6. фебруара 2016. године, после краће болести, а његова урна са пепелом положена је у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду.[4]
Од 2019. године, улица у Градској општини Чукарица у Београду носи његово име.
Легат Данила Николића
[уреди | уреди извор]Легат Данила Николића налази се у Удружењу за културу, уметност и међународну сарадњу „Адлигат”, а његово формирање започео је сам Данило за живота, као збирку, поклањајући Удружењу бројне своје књиге, као и неколико десетина књига са посветама. Након његове смрти 2016. године, ћерка Лидија Николић и унука Ана Новаковић наставиле су са поклонима Удружењу, а у августу 2020. године званично је формиран легат.[5][6]
Награде
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5c/The_Award_of_Radio_Television_of_Belgrade_to_Danilo_Nikoli%C4%87.jpg/200px-The_Award_of_Radio_Television_of_Belgrade_to_Danilo_Nikoli%C4%87.jpg)
Добитник је бројних књижевних награда за своје збирке прича и романе, међу којима су:
- Награда „Лазар Вучковић”, за збирку прича Улазак у свет, 1988.
- Андрићева награда, за збирку прича Улазак у свет, 1998.
- Нолитова награда, за роман Краљица забаве, 1996.
- Награда „Бранко Ћопић”, за роман Краљица забаве, 1996.
- Награда „Борисав Станковић”, за роман Краљица забаве, 1996.
- НИН-ова награда, за роман Фајронт у Гргетегу, 1999.
- Награда „Меша Селимовић”, за роман Јесења свила, 2002.
- Награда „Златни крст кнеза Лазара”, 2004.
- Награда „Стеван Пешић”, 2007.
- Награда „Вељкова голубица”, за целокупно приповедачко дело од изузетне уметничке вредности, Сомбор, 2009.
Дела
[уреди | уреди извор]
Збирке приповедака
Изабране приповетке
Романи
Хронике и записи
|
Антологија
Књиге за децу
Драме
Документарна ТВ драма
Драматизоване приче приказане на Телевизији Београд
Телевизијска игра
Радио драме за децу
Постхумно објављена дела
|
Галерија
[уреди | уреди извор]-
Данило као референт народне просвете у Пећи, 1946.
-
Данило у Пећи, 1946.
-
Данило Николић са познаницима из гимназије,Пећ, 1947.
-
Данило као студент у Београду, 1947.
-
Данило са члановима Клуба младих писаца Београдског универзитета. Први мај 1949.
-
Данило као војник у Битољу у Македонији, 1951-52.
-
Данило са унуком Аном и ћерком Лидијом испред викендице у Крчедину, 1990.
-
Данило Николић и писац Михајло Пантић, 1998.
-
Додела Андрићеве награде за збирку прича „Улазак у свет”, 1998.
-
Додела НИН-ове награде Николићу, за роман „Фајронт у Гргетегу“, 1999.
-
Данило на Књижевном сусрету „Српска проза данас” у Трстенику, 1999.
-
Данило са супругом Леом, ћерком Лидијом и унуком Аном, 2005.
-
Данило Николић и редитељ Мирослав Јокић, 2015.
-
Последња фотографија са ћерком Лидијом, децембар 2015.
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ а б в г „Preminuo književnik Danilo Nikolić”. NOVOSTI (на језику: српски). Приступљено 2020-08-12.
- ^ Преминуо Данило Николић („Политика“, 7. фебруар 2016)
- ^ Serbia, RTS, Radio televizija Srbije, Radio Television of. „Predstavljena knjiga "Dana bez Stevana" Danila Nikolića”. www.rts.rs. Приступљено 2020-08-12.
- ^ а б „U Aleji zaslužnih građana na Novom groblju: Počast Danilu Nikoliću”. NOVOSTI (на језику: српски). Приступљено 2020-08-12.
- ^ Војводине, Јавна медијска установа ЈМУ Радио-телевизија. „Легат књижевника Данила Николића поклоњен Адлигату”. ЈМУ Радио-телевизија Војводине. Приступљено 2020-08-19.
- ^ „Ćerka i unuka formirale legat književnika Danila Nikolića - Poklonjen nameštaj iz piščevog stana!”. www.srbijadanas.com (на језику: српскохрватски). Приступљено 2020-08-19.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Danilo Nikolić: Ninova nagrada za roman godine Архивирано на сајту Wayback Machine (13. август 2007)
- Slobodan Kostić, Fajront u Grgetegu Архивирано на сајту Wayback Machine (11. јун 2007)
- DANILO NIKOLIĆ: "JESENjA SVILA"
- Драматизација „Власника бивше среће“
- Преовлађује проза хладне крви - интервју („Политика“, 13. јануар 2015)